ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 березня 2020року
м. Київ
Справа №419/2586/18
Провадження № 51-5527км19
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю 
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                   ОСОБА_6 в режимі відеоконференції
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_6 на вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 квітня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року та касаційну скаргу прокурора на ухвалу Луганського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року в кримінальному провадженні №2201710000000035 по обвинуваченню
ОСОБА_7 , громадянки України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Вигода Долинського району Івано-Франківської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимої, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110, ч. 1 ст. 258-3 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 квітня 2019 року ОСОБА_7 визнано виною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110 та ч. 1 ст. 258-3 КК України, та призначено їй покарання: за ч. 2 ст. 110 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 258-3 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, наприкінці 2013 – на початку 2014 років у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у невстановлених осіб виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, направлених на порушення суверенітету й територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, зокрема шляхом створення на території Луганської області України псевдодержавного утворення – так званої «Луганської народної республіки» (далі - «ЛНР»).
У березні – квітні 2014 року в м. Луганську та інших населених пунктах Луганської області розпочалася збройна агресія Російської Федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на порушення територіальної цілісності України.
11.05.2014 року в окремих містах та районах Луганської області всупереч законодавству України, проведено так званий «референдум», за результатами якого 12.05.2014 року проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «ЛНР».
З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ЛНР» представниками Російської Федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Луганської області сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ЛНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів і незаконних збройних формувань), які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоків лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.
У результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Луганської області протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, окупаційних адміністрацій Російської Федерації на території Луганської області так званої «ЛНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року за №2268-VIII, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року за № 254-VIII та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16.09.2014 року за № 1680-VII визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно Постанові Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року за № 595, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.
З метою виконання функцій підрозділу силового блоку «ЛНР», 07.10.2014 року самопроголошеним головою «ЛНР» виданий указ за № 15, згідно якого створено незаконне військове формування «Народна міліція «ЛНР», на яке покладено функції здійснення збройного опору силам АТО на території Луганської та Донецької областей та забезпечення захисту життєдіяльності зазначеної окупаційної адміністрації Російської Федерації від зовнішніх загроз.
У січні 2017 року громадянка України ОСОБА_7 , яка була обізнана про незаконність дій збройних підрозділів та політичного керівництва самопроголошеної «ЛНР», з особистих ідеологічних, політичних міркувань, погодилась на передачу розвідувальних даних про сили АТО та Збройні Сили України до підрозділу «4 окремої мотострілецької бригади» так званої «Народної міліції «ЛНР» окупаційної адміністрації Російської Федерації та безпосередньо сприяти її діяльності.
Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , перебуваючи на території Луганської області підконтрольній українській владі, зокрема у с. Трьохізбенка Новоайдарського району Луганської області, виконуючи завдання представника «13 батальйону територіальної оборони 2 бригади 2 армійського корпусу «Народної міліції «ЛHP»» окупаційної адміністрації Російської Федерації, особи, щодо якої є окреме кримінальне провадження, збирала інформацію про місця дислокації та маршрути переміщення військової техніки сил АТО та Збройних сил України і передавала її останньому.
Так, у період часу з 20.02.2017 по 12.03.2017 року ОСОБА_8 зателефонувала особі, щодо якої здійснюється окреме кримінальне провадження, та передала відомості про дислокацію і рух військової техніки Збройних Сил України в районі населеного пункту АДРЕСА_1 . При цьому передача такої інформації, з метою конспірації, здійснювалася ОСОБА_9 у завуальованому вигляді. Зокрема, між ОСОБА_9 та особою, щодо якої здійснюється окреме кримінальне провадження, зафіксовано 16 розмов у завуальованій формі, під час яких було передано відомості про місце дислокації та рух бойової техніки збройних Сил України в районі АДРЕСА_1 .
При цьому, передача вищевказаної інформації сприяла представникам «ЛНР» у здійсненні збройного опору силам АТО, оскільки могла завдати шкоди інтересам держави та призвести до тяжких наслідків.
Передавши відомості розвідувального характеру представнику «13 батальйону територіальної оборони 2 бригади 2 армійського корпусу «Народної міліції «ЛНР» окупаційної адміністрації Російської Федерації, ОСОБА_7 , діючи всупереч Конституції України та нормативно-правових актів України, вчиняла дії, спрямовані на підтримку режиму окупації частини Луганської області та функціонування псевдодержавного утворення «ЛНР» шляхом протистояння силам АТО та Збройним Силам України у відновленні контролю над територією Луганської області, чим вчинила дії направлені на зміну меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України.
Крім того, протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України; під їх супроводом учасниками «ДНР» та «ЛНР» вчинено захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. За час діяльності «ДНР» і «ЛНР» їхніми членами і учасниками разом з контрольованими Російською Федерацією озброєними формуваннями і найманцями вчинені, крім іншого, навмисні вбивства, тортури та нелюдське поводження; навмисні заподіяння сильних страждань та серйозних тілесних ушкоджень і шкоди здоров`ю громадян; незаконні, безглузді та великомасштабні знищення та привласнення майна; захоплення заручників; умисні напади на цивільне населення та окремих цивільних осіб; умисні напади на цивільні об`єкти.
Вказані дії у своїй сукупності підпадають під ознаки поняття тероризм, яким з огляду на положення ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» (надалі Закон № 638-ІV) є суспільно небезпечна діяльність, яка полягає у свідомому, цілеспрямованому застосуванні насильства шляхом захоплення заручників, підпалів, убивств, тортур, залякування населення та органів влади або вчинення інших посягань на життя чи здоров`я ні в чому не винних людей або погрози вчинення злочинних дій з метою досягнення злочинних цілей.
Більш того, наведенні у вказаній Постанові події беззаперечно підпадають під ознаки терористичного акту, яким згідно Закону № 638-ІV є злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена статтею 258 КК України. У разі, коли терористична діяльність супроводжується вчиненням злочинів, передбачених статтями 112, 147, 258-260, 443, 444, а також іншими статтями Кримінального кодексу України, відповідальність за їх вчинення настає відповідно до кримінального законодавства України.
Постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 за №337-VIII констатується факт утворення організацією «ЛНР» і діяльність у її складі незаконних збройних формувань, якими вчинялись зазначені терористичні акти.
Згідно з Законом № 638-IV організація визнається терористичною, якщо хоч один з її структурних підрозділів здійснює терористичну діяльність з відома хоча б одного з керівників (керівних органів) усієї організації. Отже, оскільки у складі організації «ЛНР» діяли і продовжують діяти незаконні збройні формування, якими вчиняються вказані терористичні акти, її діяльність є терористичною, а сама організація «ЛНР» є терористичною організацією.
Указом Президента України від 14.04.2014 за № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Тому саме з цього часу офіційно розпочалась саме Антитерористична операція, якою згідно із Законом № 638-IV є комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності.
Отже, оскільки метою вказаної антитерористичної операції, крім іншого, було припинення терористичної діяльності незаконних збройних формувань, які були складовою частиною організації «ЛНР», є всі підстави вважати цю організацію терористичною.
У березні-квітні 2014 року в м. Луганську групою озброєних осіб створено стійке ієрархічне об`єднання, так звану «ЛНР». 02.11.2014 року в м.Луганську та частині Луганської області, підконтрольній представникам «ЛНР», всупереч вимогам діючого законодавства України, проведені вибори Голови та депутатів «Народної Ради «ЛНР», за результатами яких обрані Голова «ЛНР» – та депутати до складу «Народної Ради «ЛНР», які приступили до виконання повноважень 04 та 17 листопада 2014 року відповідно.
Відповідно до указу Голови так званої «ЛНР» від 25.11.2014, за №51/1/01/11/14, створена структура виконавчих органів державної влади «ЛНР». До складу вищевказаних органів також входять спеціальні служби із забезпечення інформаційної, військової та територіальної безпеки «ЛНР», а також із здійснення розвідувальної діяльності в умовах збройного протистояння з силами АТО.
При цьому на керівників та учасників представників силового блоку покладається забезпечення стійкості даної організації шляхом вчинення збройного опору, незаконної протидії та перешкоджання виконанню службових обов`язків співробітниками правоохоронних органів і військовослужбовцями Збройних Сил України. У свою чергу представники підрозділів політичного блоку організовують збір та отримання матеріальної і фінансової допомоги від інших учасників організації та осіб, лояльно налаштованих до їхньої діяльності, чим також забезпечують існування вказаної терористичної організації.
«ЛНР» має стабільний склад лідерів вказаної терористичної організації, які підтримують між собою тісні стосунки, централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоків лідерам організації та кураторам Російської Федерації, а також план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.
Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», яке введено в дію Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 за № 405/2014, відповідно до якого на території України розпочато антитерористичну операцію.
Наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 за № 33/6/9 районами проведення антитерористичної операції визначені території Донецької та Луганської областей.
До проведення антитерористичної операції, відповідно до статті 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», залучені військові підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, а також інші правоохоронні органи.
Разом з цим, 17.03.2015 Верховна Рада України своєю постановою № 254-VIII визнала тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.
Крім того, відповідно до Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затверджене постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 за № 129-VIII; Заяви Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян», схвалену постановою Верховної Ради України від 04.02.2015 за № 145-VIII; Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройної агресій Російської Федерації та подолання її наслідків», схвалену постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 за № 337-VIII, «ДНР» та «ЛНР» визначено терористичними організаціями, а референдум, що відбувся в травні 2014 року – фіктивним, проведеним у неконституційний спосіб.
З метою виконання вищезазначених функцій підрозділів силового блоку терористичної організації «ЛНР», 07.10.2014 самопроголошеним Головою терористичної організації виданий указ за № 15, згідно з яким створено незаконне військове формування «Народна міліція «ЛНР», на яке покладено функції здійснення збройного опору силам АТО на території Луганської та Донецької областей та забезпечення захисту життєдіяльності зазначеної терористичної організації від зовнішніх загроз.
Вказане формування має організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, його учасники озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою, а також мають тяжке військове озброєння та військову техніку. В зазначеному формуванні визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставляться завдання щоденної діяльності, що полягає в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур «ЛНР», придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Луганської області, встановлення режиму військового стану, протистояння підрозділам Збройних Сил України та правоохоронних органів України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокуються в різних населених пунктах і місцевостях на тимчасово окупованій частині Луганської області та мають загальну координацію керівництва та кураторів Російської Федерації.
Так, в січні 2017 року громадянці України ОСОБА_7 , яка була обізнана про незаконність дій збройних підрозділів та політичного керівництва самопроголошеної «ЛНР», її син – військовослужбовець « НОМЕР_1 батальйону територіальної оборони 2 бригади 2 армійського корпусу «Народної міліції» терористичної організації «ЛНР»», щодо якого є окреме кримінальне провадження, запропонував здійснювати діяльність, спрямовану на нанесення шкоди державній безпеці України та здійснення терористичної діяльності, а саме збирання, передачу останньому відомостей про сили та засоби, залучені до проведення АТО та інформації розвідувального характеру для здійснення у подальшому підривної діяльності на території, підконтрольній органам державної влади України. На пропозицію військовослужбовця «Народної міліції «ЛНР» ОСОБА_7 надала згоду. Таким чином у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на сприяння діяльності терористичної організації «ЛНР».
Реалізуючи вказаний умисел, з лютого 2017 року ОСОБА_7 , перебуваючи на території Луганської області підконтрольній українській владі, зокрема у АДРЕСА_1 , виконуючи завдання особи, щодо якої здійснюється окреме кримінальне провадження, ініціативно збирала інформацію про місця дислокації та маршрути переміщення військової техніки і передавала її останньому.
Так, у період часу з 20.02.2017 по 12.03.2017 року ОСОБА_8 зателефонувала особі, щодо якої здійснюється окреме кримінальне провадження, та передала відомості про дислокацію та рух військової техніки Збройних Сил України в районі населеного пункту АДРЕСА_1 . При цьому передача такої інформації, з метою конспірації, здійснювалася ОСОБА_9 у завуальованому вигляді. Зокрема, між ОСОБА_9 та особою щодо якої є окреме кримінальне провадження, зафіксовано 16 розмов у завуальованій формі, в ході яких було передано відомості про місце дислокації та рух бойової техніки збройних Сил України в районі АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Міністерства оборони України від 07.03.2017 за № 777/17/109, підтверджено факт переміщення військової техніки військової частини польова пошта НОМЕР_2 в період з 01.02.2017 по 05.03.2017 в районі населених пунктів Трьохізбенка, Кряковка, Орехово-Донецьке та АДРЕСА_2 .
При цьому, подальша передача вищевказаної інформації сприяла представникам терористичної організації «ЛНР» у здійсненні збройного опору силам АТО, оскільки могла завдати шкоди інтересам держави та призвести до тяжких наслідків.
Отже ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.110 та ч.1 ст.258-3 КК України, тобто у вчиненні умисних дій, направлених на зміну меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб та сприянні діяльності терористичної організації.
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року вирок суду першої інстанції змінено. Скасовано вирок місцевого суду в частині визнання ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, та закрито кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності в її діянні складу кримінального правопорушення. Виключено із вироку посилання суду на ч. 1 ст. 70 КК України та ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 1 ст. 258-3 КК із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна. В іншій частині вирок залишений без зміни.
Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник засудженої, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та порушення норм матеріального права, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що вина засудженої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, не доведена, що судами, зокрема судом апеляційної інстанції не перевірені доводи сторони захисту щодо спростування висновків суду про наявність в діях засудженої зазначеного складу злочину. Вказується, що в судових рішеннях відсутні обґрунтовані висновки щодо вчинення ОСОБА_7 дій, які їй інкримінувалися, з прямим умислом. Крім того зазначається, що суд апеляційної інстанції, закривши відносно ОСОБА_7 кримінальне провадження за ч. 2 ст. 110 КК України, фактично виправдав її, проте виправдувальний вирок не постановив.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду щодо закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 110 КК України є необґрунтованим та незаконним. Вказується, що суд апеляційної інстанції, надавши показанням свідків свою оцінку, вказаних свідків не викликав у судове засідання та безпосередньо їх не допитав. Крім того зазначається про безпідставне застосування положень ст. 69 КК України, оскільки не було дано належної оцінки даним про особу засудженої, не врахував значної суспільної та національної небезпеки скоєних злочинів, що призвело до призначення м`якого покарання ОСОБА_7 .
Позиції учасників судового провадження
Захисник засудженої ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_6 , який взяв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити. Також заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Прокурор не підтримала касаційну скаргу захисника, вважала її безпідставною, поряд з цим частково підтримала касаційну скаргу прокурора, вважала доводи щодо м`якості покарання безпідставними, оскільки щодо ОСОБА_7 застосований акт помилування.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК.
Відповідно до вимог ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
За нормами ч. 1 ст. 258-3 КК України кримінальна відповідальність передбачена за створення терористичної групи чи терористичної організації, керівництво такою групою чи організацією або участь у ній, а так само організаційне чи інше сприяння створенню або діяльності терористичної групи чи терористичної організації.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження та судових рішень, ОСОБА_7 визнана винуватою у сприянні діяльності терористичної організації.
При цьому сприянням у діяльності терористичної організації є допомога організації в цілому, її підрозділам чи окремим учасникам, призначена для забезпечення існування і розвитку організації, можливості реалізації злочинних намірів, які вони ставлять перед собою.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. Винний знає, що надання допомоги учасникам терористичної організації, а тим самим і всій організації, укриття їх злочинної діяльності служить продовженню їх злочинної діяльності, розуміє, що цим він сприяє організованій злочинній діяльності, а, отже усвідомлює суспільно небезпечний характер своїх діянь. Він передбачає, що такі його діяння призводять до того, що продовжується злочинна діяльність терористичної організації, а тим самим заподіюється шкода громадській безпеці. Усвідомлюючи неминучість таких наслідків, винний бажає їх або байдуже ставиться до них.
Разом з тим захисник у касаційній скарзі вказує, що вина ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного злочину не доведена, у судових рішеннях відсутні висновки щодо вчинення засудженою цього злочину з прямим умислом.
Проте Верховний Суд з такими твердженнями сторони захисту погодитися не може.
Як слідує з вироку суду першої інстанції, сторона захисту в ході судового розгляду наводила доводи щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, а також з приводу недоведеності факту участі ОСОБА_10 у незаконних збройних формуваннях та непоінформованості щодо цього ОСОБА_7 . Вказані доводи були перевірені судом першої інстанції, який, спростовуючи ці твердження, у вироку обґрунтовано зазначив, що висновки суду про обізнаність ОСОБА_7 щодо участі її сина ОСОБА_10 у незаконних збройних формуваннях поза розумним сумнівом підтверджені як показами свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які безпосередньо бачили ОСОБА_10 на блокпосту і в так званій «народній міліції ЛНР», так і інформацією, отриманою в результаті НРСД. Крім цього завуальована форма передачі ОСОБА_7 інформації про рух бойової техніки Збройних Сил України та місце їх дислокації свідчить про те, що вона розуміла протиправність своїх дій, а зміст цієї інформації свідчить про те, що вона спрямована саме представникам незаконних збройних формувань, оскільки більшість військової техніки, про яку повідомляла ОСОБА_7 сину, не могла нести загрози мешканцям смт Слов`яносербськ, однак могла бути об`єктом обстрілів з боку цих формувань, особливо враховуючи, той факт, що ОСОБА_7 вказувала місця її розташування. 
Поряд цим, зазначені доводи сторони захисту також були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з висновками суду першої інстанції та навів ґрунтовні мотиви на спростування таких доводів.
Так, в апеляційній скарзі захисник оспорював такі висновки суду першої інстанції, як: обізнаність ОСОБА_7 щодо участі її сина ОСОБА_10 у незаконних збройних формуваннях, а також те, що інформація ОСОБА_7 була спрямована саме представникам незаконних збройних формувань.
Апеляційний суд, у свою чергу, спростовуючи доводи апеляційної скарги сторони захисту, зазначив, що про наявність умислу в діях обвинуваченої ОСОБА_7 на вчинення цього злочину свідчить сам факт передачі нею по телефону своєму сину, який входить до незаконних збройних формувань «Народної міліції «ЛНР», у завуальованій формі інформації про розташування і переміщення військової техніки і сил АТО та ЗСУ в умовах проведення антитерористичної операції. При цьому, як вказав в ухвалі апеляційний суд, сама обвинувачувана ОСОБА_7 під час судового розгляду у суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду не заперечувала того факту, що вона повідомляла по мобільному телефону своєму сину ОСОБА_14 , який на той період та на теперішній час проживає на непідконтрольній українській владі тимчасово окупованій території м.Слов`яносербська Луганської області про проходження біля їх будинку військової техніки. При цьому обвинувачена за своєю ініціативою називала БТРи «кущами смородини», що, на думку колегії суддів, свідчить саме про навмисну конспірацію нею назви військової техніки ЗСУ під час спілкування з сином з метою приховування своєї злочинної діяльності.
До того ж досліджена судом першої інстанції та покладена в основу вироку інформація, яка була отримана за результатами проведення НСРД та зафіксована у протоколі від 04.03.2017 року, свідчить про більш детальне обговорення обвинуваченою ОСОБА_7 із сином Сергієм кількості й місць перебування військової техніки ЗСУ, зокрема неодноразово згадувалось про стволи «кущів» та гусениці. (а.с. 99-107, 108-112).
Крім того, апеляційний суд зазначив, що твердження сторони захисту про те, що обвинувачена ОСОБА_7 не знала про те, що її син ОСОБА_14 входить до лав незаконних збройних формувань «Народної міліції «ЛНР» колегія суддів вважає непереконливими, оскільки спростовуються як характером самих вищенаведених дій обвинуваченої, так і показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , які підтвердили свою обізнаність про причетність сина обвинуваченої – ОСОБА_17 до складу незаконних збройних формувань «ЛНР».
Крім того, досліджена судом першої інстанції та покладена в основу вироку інформація, яка була отримана за результатами проведення НСРД та зафіксована у протоколі від 28.11.2017 року, свідчить про телефонні спілкування між сином обвинуваченої ОСОБА_14 та його батьком ОСОБА_11 , який є чоловіком обвинуваченої, під час яких останній повідомив ОСОБА_10 зміст повідомлення про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення за ч.1 ст.258-3 КК України. Крім цього ОСОБА_10 повідомляє, що з приводу отриманої від матері інформації він спілкувався зі своїми знайомими для того, щоб їх теж не прибило. Всі розмови відбувались в період з 15.03.2017 року по 28.03.2017 року.
А тому, на думку апеляційного суду, сукупність наведених доказів свідчить про свідому обізнаність обвинуваченої ОСОБА_7 про злочинний характер своїх дій, тобто свідчить про наявність в її діях умислу на сприяння терористичної організації «Народної міліції «ЛНР», а заперечення з цього приводу самої обвинуваченої та її захисника апеляційний суд вважає обраним способом захисту і намаганням ОСОБА_7 уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.
З вказаними висновками як суду першої інстанції, так і апеляційного суду погоджується і Верховний Суд, який крім того вважає за доцільне також зазначити, що твердження сторони захисту, наведені у касаційній скарзі, відповідно до яких ОСОБА_7 повідомляла сину лише про рух бойової техніки, оскільки намагалася попередити останнього про можливі обстріли, не узгоджуються з доводами захисника, який одночасно стверджує, що ОСОБА_7 повідомляла ОСОБА_10 неправдиві дані щодо місця дислокації техніки ЗСУ.
Також відкидає Верховний Суд і твердження прокурора щодо необґрунтованого, на думку останнього, висновку суду апеляційної інстанції про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України.
Диспозицією статті 110 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення умисних дій, вчинених з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а також публічні заклики чи розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення таких дій.
Таким чином, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є наявність спеціальної мети вчинення відповідних дій – «з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України».
Як вбачається з фабули висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.2 ст.110 КК України та яка була вироком суду першої інстанції визнана доведеною, обвинувачена вчинила дії, які за своїм змістом та характером є аналогічними фабулі обвинувачення, також визнаного вироком суду доведеним, за ч.1 ст.  258-3 КК України.
Поряд з цим, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що сторона обвинувачення не надала суду переконливих доказів того, щодо дії обвинуваченої ОСОБА_7 по інформуванню представників «Народної міліції «ЛНР» про місце дислокації та маршрути переміщення військової техніки сил АТО і ЗСУ були спрямовані саме на досягнення зазначеної у ст. 110 КК України мети. У зв`язку з чим такі дії обвинуваченої апеляційний суд розцінив саме як сприяння діяльності терористичної організації «ЛНР», що охоплюється складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, та у цьому конкретному випадку не утворює визначену ст. 33 КК України ідеальну сукупність злочинів, а висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст.110 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст.110 КК України підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст.284 КПК України за відсутності в її діянні складу кримінального правопорушення за ч. 2 ст.110 КК України.
З наведеними висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд та вважає їх обґрунтованими та вмотивованими.
Крім зазначеного вище у касаційних скаргах наводяться доводи щодо допущених судом апеляційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
За нормами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення судове рішення.
У касаційній скарзі захисник вказує на те, що апеляційний суд, дійшовши висновку про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 110 КК України, не виправдав її.
Разом з тим, вказані доводи суперечать вимогам кримінального процесуального закону, відповідно до яких (ст. 420 КПК України), суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок лише у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Інших підстав для ухвалення судом апеляційної інстанції вироку, у тому числі і виправдувального, КПК не передбачено.
Поряд з цим, положеннями ст. 417 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що вказані доводи захисника не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону, а тому відхиляє зазначені доводи.
Також Верховний Суд відкидає і доводи касаційної скарги прокурора в частині істотних порушень вимог кримінального закону, а саме доводи, відповідно до яких апеляційний суд, безпосередньо не дослідивши докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, надав цим доказам іншу оцінку, ніж суд першої інстанції.
Так, апеляційний суд, скасувавши вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК України, не давав іншої оцінки цим доказам, навпаки підтвердивши правильність висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин вчинення злочину. Разом із тим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що встановлених фактичних обставин недостатньо для твердження поза розумним сумнівом про наявність у діях обвинуваченої спеціальної мети, передбаченої диспозицією ч. 2 ст. 110 КК.
Поряд з цим доводи касаційної скарги прокурора в частині незгоди із призначеним покаранням не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_7 була помилувана. 
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд,перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин вважає, що касаційні скарги захисника та касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягають.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_6 та касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 квітня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 01 серпня 2019 року відносно ОСОБА_7 – без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                              ОСОБА_3