ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4359/20 Справа № 186/1359/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.         
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року 
по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Першотравенської міської ради Дніпропетровської області про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, - 
В С Т А Н О В И Л А:
       У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав.
       Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 2011 року. 
       21 травня 2014 року їх шлюб розірвано, її прізвище після розірвання шлюбу змінено на ОСОБА_1 . 
       Від шлюбу мають малолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є відповідач. 
       12 червня 2015 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_1 .
       Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року з відповідача стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частки, до її повноліття, та на утримання позивача, в розмірі 1/4 частки до досягнення дитиною трирічного віку. 
       Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач не сплачує аліменти на дитину, не має постійного місця роботи та заробітку.
       Крім того, позивач зазначала, що відповідач життям та здоров`ям дитини не цікавиться, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.
        Просила суд змінити спосіб стягнення аліментів на її користь на утримання доньки з 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача на тверду грошову суму в розмірі 2 000 гривень; позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Рішенням  Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року позовні вимоги задоволені частково.
       Змінено спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Різдвянка, Новомиколаївського району, Запорізької області на користь ОСОБА_1 , на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначений рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі по 2 000 (дві тисячі) гривень щомісячно, до повноліття дитини.
       Аліменти в зміненому розмірі вирішено стягувати з дня набрання чинності рішенням суду.
       У задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовлено.
       Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 768 гривень 40 копійок, а решту судового збору залишити за позивачем - ОСОБА_1 .
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови задоволення позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у цій частині.

       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом першої інстанції установлено, що копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 26 серпня 2011 року підтверджується, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
       Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року підтверджується, що з ОСОБА_2. стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання, до досягнення дитиною трирічного віку та на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 1/4 частки на кожну, всіх видів заробітку (доходу) відповідача.
       Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 21 травня 2014 року підтверджується, що шлюб між ОСОБА_2. та ОСОБА_1 розірвано, змінено прізвище дружини на дошлюбне - ОСОБА_1 .
       Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 березня 2014 року підтверджується, що ОСОБА_2. визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .
       Копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 12 червня 2015 року підтверджується, що 12 червня 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_1 .
       Характеристиками КДНЗ "Білочка" та ЗОШ №2 м.Першотравенська підтверджується, що ОСОБА_4 була вихованкою та є ученицею вказаних навчальних закладів. Вихованням дитини займається її мати, яка приділяє належну увагу дитині, приймає активну участь в житті класу. Батьки дитини розлучені. Батько зовсім не цікавиться донькою, не займається її вихованням, не спілкується з нею.
       Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб підтверджується, що ОСОБА_1 та її донька - ОСОБА_4 зареєстровані по АДРЕСА_2 .
       Висновком органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача від 19 грудня 2019 року підтверджується, що дитина - ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, згідно інформації Полянівської сільської ради батько не приділяє уваги вихованню та утриманню дитини, не цікавиться життям хлопчика, за поясненнями свідків, ОСОБА_2. протягом тривалого часу дитину не відвідує, не вітає із днем народження, не спілкується з донькою, умови для проживання та виховання дитини батьком не створюються, він ухиляється від виконання батьківських обовязків по вихованню та утриманню доньки. Орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав відповідача відносно його малолітньої доньки.
       Характеристикою Полянівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 11 грудня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_2. зареєстрований на території Полянівської сільської ради з червня 2018 року по теперішній час, на даний час на території сільської ради не проживає. Скарг від членів сім`ї та сусідів на поведінку у побуті ОСОБА_2. до сільської ради не надходило, на засіданнях адміністративної комісії не розглядався.
       Довідкою виконавчого комітету Полянівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області від 11 грудня 2019 року підтверджується, що ОСОБА_2. дійсно з червня 2018 року зареєстрований по АДРЕСА_3 , на території сільської ради не проживає, власного домоволодіння немає.
       Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
       Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.
       У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).
       Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
       У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). 
       Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
       Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
       Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
       Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
       Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
       Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
       Колегія суддів погоджується із критичною оцінкою суду першої інстанціх щодо висновку органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача від 19 грудня 2019 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2. , оскільки при складанні висновку не були з`ясовані належним чином усі суттєві обставини та вказаний висновок винесений без достатніх правових підстав, немотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітню ОСОБА_4 .
       Крім того, зазначений висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). 
       У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       В порушення зазначених вимог позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. Також, позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.
       Крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, тягне за собою серйозні правові наслідки, як для матері так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку матері у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. 
       Колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не було доведено підстав для позбавлення батьківських прав  ОСОБА_2 .
       Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд першої інстації правильного дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_2. батьківських прав відносно ОСОБА_4 , не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов`язків. 
       Сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про її фізичний і духовний розвиток, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі та більш активної участі батька у її вихованні.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.
Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

У іншій частині рішення не оскаржувалось, а тому не переглядалось судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 15 січня 2020 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова
       Судді: Т.П.Красвітна
І.А. Єлізаренко