Ухвала
 
16 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/10086/18
провадження № 61-6648ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови від 29 квітня 2004 року № АА 384552 у виконавчому провадженні, відкритому Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві 15 червня 2004 року; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 15 червня 2004 року за № 31268 про арешт вказаної квартири.
 
Позов обґрунтовано тим, що власниками квартири  АДРЕСА_1 в рівних частках були він, його батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 та брат ОСОБА_4 23 січня 2014 року ОСОБА_2 подарував належну йому 1/4 частину квартири ОСОБА_5 . При цьому в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис реєстратора Десятої київської державної нотаріальної контори від 15 червня 2004 року за № 31268 про арешт спірної квартири. Підставою накладення арешту зазначено постанову від 29 квітня 2004 року № АА 384552, а власником квартири вказано ОСОБА_2 . На момент накладення арешту на квартиру її власниками були: він, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках - по 1/4 частині кожний, які не мали відношення до виконавчого провадження, відкритого постановою від 29 квітня 2004 року № АА 384552, оскільки боржником за вказаним виконавчим провадженням був ОСОБА_2 . Для отримання роз`яснень щодо арешту на квартири 06 червня 2018 року він звернувся до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, однак відповіді не отримав.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
07 квітня 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову в цій справі є зняття арешту з квартири і виключення запису з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. 
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Доводи заявника про те, що суди не врахували висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 607/3894/17, про те, що «арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушення вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України 2004 року», не заслуговують на увагу, оскільки у наведеній заявником постанові Верховного Суду встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі, а тому викладені в ній висновки не підлягають беззастережному застосуванню в цій справі. Так, у справі № 607/3894/17 позивач був стороною виконавчого провадження (боржником), в межах якого було накладено арешт на нерухоме майно, і власником цього майна, тому судом було зроблено висновок про те, що за змістом статті 60 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» з позовом про зняття арешту з майна може звернутися не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником чи претендує на таке майно. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. При цьому арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушення вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби (щодо сторони виконавчого провадження), слід розглядати за правилами розділу VII Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року. В цій же справі заявник не є стороною виконавчого провадження, а є власником частини арештованого майна, а тому має право звернутися з позовом про зняття арешту з майна, відтак висновки апеляційного суду не суперечать правовій позиції, викладеній у вищезгаданій постанові Верховного Суду.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Зазначення у постанові Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про зняття арешту з майна
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов