Ухвала

Іменем України
17 березня 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-4334 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року щодо останнього,
встановив:
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,уродженця м. Чернігова та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 березня 1999 року за ч. 2 ст. 143 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна;
2) вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2001 року за ч. 2 ст. 183-3 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців, постановою Бердичівського районного суду від 11 квітня 2002 року перекваліфіковано з ч. 2 ст. 183-3 КК України 1960 року на ст. 391 КК України та звільненого 26 вересня 2005 року по відбуттю строку покарання;
3) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2006 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5  років, звільненого умовно-достроково з невідбутим строком покарання 3 місяці 10 днів;
4) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 грудня 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
5) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2012 року за ч. 1 ст. 129 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України із призначенням остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого умовно-достроково з невідбутим строком покарання 11 місяців 16 днів;
6) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 17 березня 2016 року за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
7) вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 вересня 2018 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України із призначенням остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6  місяців, звільненого по відбуттю строку покарання,
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. 
Вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. 
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 
01 березня 2019 року близько 21 год, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, проник до приміщення господарської будівлі, яка розташована на території господарства по АДРЕСА_1 , звідки таємно викрав належне ОСОБА_6 майно на суму 500 грн. 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_5 і призначення нового розгляду 
в суді  першої інстанції  у зв`язку з неправильним  застосуванням  закону  України  про 

кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. 
На обґрунтування вимог касаційної скарги наводить доводи, що стосуються невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що суд належним чином не перевірив та не взяв до уваги показання ОСОБА_5 , відповідно до яких, викрадення майна останнім відбувалось на території господарства, що, на його думку, виключає таку кваліфікуючу ознаку як «проникнення до іншого приміщення». У зв`язку з цим вважає, що дії ОСОБА_5 необхідно було кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України.
Також, наводить доводи щодо порушення права засудженого на захист через те, що суд не створив необхідних умов для реалізації стороною захисту своїх процесуальних прав при розгляді судом першої інстанції клопотань прокурора про обрання та продовження запобіжного заходу стосовно засудженого .
Стверджує, що апеляційний суд не надав належної оцінки допущеним під час постановлення вироку недолікам, та належним чином не перевірив обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, необхідні для правової оцінки дій засудженого та які, відповідно до вимог ст. 91 КПК України, входять до предмету доказування.
Наведене, на думку захисника, перешкодило судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне. 
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому, наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Як убачається із змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у інше приміщення в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: пояснення самого ОСОБА_5 , який підтвердив, що навмисно прийшов до господарства потерпілої з наміром крадіжки, пояснення потерпілої ОСОБА_6 у судовому засіданні, пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дані рапорту від 02 березня 2019 року, дані протоколу огляду місця події від 02 березня 2019 року, висновку експерта № 812/19 від 12 березня 2019 року та дані відеозапису і протоколу слідчого експерименту від 22 березня 2019 року. 
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які були оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та необхідність кваліфікувати його дії саме за кваліфікуючою ознакою злочину – «проникнення у інше приміщення».
Враховуючи, що умисел на заволодіння чужим майном у ОСОБА_5 виник до того, як він потрапив на територію до господарства, що він не заперечував у судах першої та апеляційної інстанцій, при цьому, у своїх поясненнях зазначав, що навмисно зайшов до господарства потерпілої, з метою пошуку їжі. Крім того, з аналізу показань потерпілої та свідків встановлено, що злочин засудженим вчинено у час, коли птиця вже була зачинена у сараї на гачок, який легко відкривається, однак це є перешкодою для вільного доступу до сараю, як іншого приміщення. 
У зв`язку із зазначеним, колегія суддів касаційного суду вважає, що суди правильно дали оцінку діям засудженого ОСОБА_5 та кваліфікували їх за ч. 3 ст. 185 КК України. 
Відповідно до роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 6 листопада 2009 року, вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі таке. Під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.
Тому, колегія суддів вважає, посилання захисника про неправильне застосування кримінального закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій засудженого за ч. 3 ст. 185 КК України є безпідставними.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України.
Що стосується доводів захисника щодо порушення права засадженого на захист через те, що суд, на його думку, не створив необхідних умов для реалізації стороною захисту своїх процесуальних прав при розгляді судом першої інстанції клопотань прокурора про обрання та продовження запобіжного заходу засудженому, які, на його думку, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, то колегія суддів касаційного суду вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.
З аналізу положень кримінального процесуального закону про порядок застосування запобіжного заходу вбачається, що обрання, скасування або зміна запобіжних заходів може ініціюватись стороною обвинувачення або захисту, а також судом. Проте незалежно від наявності клопотання сторін суд у будь-якому разі зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку, який рахується з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Суд має винести вмотивовану ухвалу, якою скасовує або змінює обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. 
Тому, колегія суддів касаційного суду не вбачає наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції клопотань прокурора про обрання та продовження до ОСОБА_5 запобіжного заходу.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого то його захисника, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційних скаргах доводи, які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Постановлена за результатами розгляду апеляцій засудженого та його захисника ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                          ОСОБА_3