ПОСТАНОВА 
Іменем України

30 квітня 2020 року                                                         м. Кропивницький
справа № 404/7605/18
провадження № 22-ц/4809/681/20 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.
        секретар Гончар В.В. 
учасники справи:
ОСОБА_3, представник ОСОБА_3 - адвокат Любович О.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.01.2020 року, суддя Іванова Н.Ю., у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, зустрічного позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось у суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_3 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 17 березня 2016 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) ПАТ КБ «Приватбанк», що діяв на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 29 липня 2009 року, а зараз діє на підставі Ліцензії НБУ № 22 від 05 жовтня 2011 року керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та правила надання банківських послуг», які є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку.
Позивач зазначив, що заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПАТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.
Одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що повністю узгоджується з ч. 2. ст. 642 ЦК України, згідно якої особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. 
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні Договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Пунктом 1.1.3.2.4 договору для ПАТ КБ «Приватбанк» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору. При цьому у сторін договору виникають обов`язки: у кредитора - інформування позичальника щодо внесених змін шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 договору; у позичальника: отримання виписки про стан та про здійснені операції по карткових рахунках (п. 1.1.2.1.5 договору).
АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 18 жовтня 2018 року має заборгованість - 17624 грн. 53 коп., з яких: 2621 грн. 91 коп. - тіло кредиту; 740 грн. 16 коп. - нараховано відсотків за користуванням кредитом; 12947 грн. 01 коп. - нараховано пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 815 грн. 45 коп. - штраф (процентна складова), яку просив стягнути на свою користь із відповідача.
В ході розгляду справи представник відповідача адвокат Любович О.Ю. подала до суду зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору б/н від 17 березня 2016 року.
На обґрунтування позову зазначено, що 17 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до відділення КБ «Приватбанк» з метою відкриття платіжної картки, на яку мав намір отримувати кошти (соціальні виплати, стипендію, допомогу від батьків). На вимогу працівників банку ним було надано документи, які підтверджують особу, а саме паспорт громадянина України. На момент підписання заяви - приєднання ОСОБА_3 був неповнолітнім (йому було 17 років) та не мав повної цивільної дієздатності для того, щоб укладати кредитні договори. Ця обставина була відома працівникам банку, про що свідчить надання копії паспорту ОСОБА_3 до первісної позовної заяви.
ОСОБА_3 є інвалідом дитинства, про що свідчить запис в пенсійному посвідченні серія НОМЕР_1 , виданому на ім`я його матері, ОСОБА_4 28 травня 1999 року, номер пенсійної справи НОМЕР_2 . 
Вважає встановленим, що ОСОБА_3 на момент укладення кредитного договору був неповнолітнім та не мав повної цивільної дієздатності та крім того був інвалідом дитинства, а тому не міг повністю розуміти запропоновані банком умови. Фактично його було введено в оману, оскільки не роз`яснено всіх деталей та умов даного договору.
Представник ОСОБА_3 зазначив, що до моменту отримання первісної позовної заяви ОСОБА_3 не знав про існування кредитного договору та порушення його законних прав при укладанні вказаного договору, вважав витрачені кошти своїми власними, будь-яких претензій від банку весь цей час не отримував. Батьки ОСОБА_3 своєї згоди на укладення кредитного договору з їх неповнолітнім сином не надавали, про наявність договору кредиту чи кредитного ліміту встановленого на платіжній картці не знали.
Представник ОСОБА_3 просила суд, з урахування поданих змін, визнати недійсним кредитний договір б/н від 17.03.2016, стягнути з позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. та судовий збір.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.01.2020 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, задоволено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що суд не звернув увагу на те, що кредитний ліміт відповідачу було встановлено за рішенням Банку після отримання останнім повної цивільної дієздатності і зазначений факт підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, який не спростовано відповідачем. Договір від 17.03.2016 є схваленим батьками відповідача, оскільки останні після отримання позовної заяви Банку про стягнення заборгованості з їх сина, протягом одного місяця не заявили претензії Банку. Кредитний договір від 17.03.2016 відноситься до дрібних побутових правочинів. Крім того, суд безпідставно стягнув з Банку витрати на правову допомогу, оскільки не є належним документом розрахунок адвоката про оплату послуг, адже не відповідає вимогам правил бух обліку.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10.03.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.
До суду відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечується проти задоволення скарги. Зазначається, що відповідач з Умовами та Правилами надання банківських послуг не був ознайомлений як на час підписання Анкети-приєднання для отримання картки так і після свого повноліття, про що свідчить відсутність його підпису на даних Умовах і Правилах. Характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов`язок позичальника регулярно в обов`язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів. Крім того, на час коли ОСОБА_3 дізнався про вимоги Банку, він вже був повнолітнім, в позовній заяві батьки ОСОБА_3 не були сторонами по справі, тому не повинні були надавати Банку свої претензії. Докази повідомлення Банком батьків ОСОБА_3 про укладення останнім кредитного договору або докази направлення їх для ознайомлення позовної заяви в справі відсутні. Крім того, ОСОБА_3 підписав анкету-заяву, отримав картку, але ніяких кредитних коштів на картковому рахунку на час отримання не було, що підтверджується наданим банком розрахунком.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 06.04.2020 справу призначено до розгляду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає  залишенню без задоволення з наступних підстав. 
Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції встановив, що 17 березня 2016 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
У заяві зазначено, що відповідач, згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач має заборгованість за договором б/н від 17 березня 2016 року станом на 18 жовтня 2018 року у розмірі 17 624 грн. 53 коп., яка складається із: 2621 грн. 91 коп. - тіло кредиту, 740 грн. 16 коп. - нараховано відсотків за користування кредитом, 12947 грн. 01 коп. - нараховано пені, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 815 грн. 45 коп. - штраф (процентна складова).
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач зазначав, що 17 березня 2016 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Суд першої інстанції зазначив, що за змістом пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Пунктом другим частини першої статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).
Згідно з частинами першою та другою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Суд першої інстанції встановив, що відповідач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто станом на день укладення оспорюваного кредитного договору, йому виповнилось 17 років.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга статті 203 ЦК України).
За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Суд першої інстанції приймаючи до уваги встановлені обставини дійшов висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, оскільки договір було укладено з відповідачем, який не мав повної цивільної дієздатності, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову та до задоволення зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору.
Суд першої інстанції зазначив, що доводи представника банку про те, що кредитний ліміт було установлено на платіжну карту ОСОБА_3 після досягнення ним повноліття, судом першої інстанції не визнано належними та допустимими доказами, оскільки кредитний договір, складовими якого є заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, був укладений у 2016 році, коли відповідач не мав повної цивільної дієздатності.
Для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.
Безпідставними також є посилання банку на положення пункту 4 частини першої статті 32 ЦК України, яким передбачено укладання неповнолітньою особою договору банківського вкладу та розпорядження коштами, які знаходяться на вкладному рахунку, оскільки нормами цієї статті визначено неповну цивільну дієздатність осіб від 14 до 18 років, обсяг якої дає право цим особам розпоряджатися своїм заробітком, відкривати вкладні рахунки, накопичувати кошти, тобто вчиняти дії, які позитивно впливатимуть на розвиток фізичної особи та її самостійності, а не право на укладання кредитних договорів. При цьому, за наявності достатніх підстав суд за заявою батьків (усиновлювачів), піклувальника, органу опіки та піклування може обмежити право неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією чи іншими доходами або позбавити її цього права.
Не є переконливими та не впливають на вирішення справи і доводи про те, у 2016 році особу позичальника, ідентифіковано під час укладання ним заяви-анкети, а тому не було необхідності повторно ідентифікувати клієнта при встановленні кредитного ліміту, оскільки беззаперечною підставою для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним є саме укладення його особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, тобто ідентифікуючи особу банк зобов`язаний був переконатись у тому, що укладає договір з особою, яка має повну цивільну дієздатність.
Суд першої інстанції дійшов висновку виходячи із встановлених обставин, що позов ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору підлягає задоволенню оскільки доводи викладені в позові є законними та обґрунтованими і підтверджується належними та допустимими доказами.
Суд першої інстанції зазначив, що посилання представника Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з приводу того, що зустрічний позов подано з порушенням строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову, не ґрунтується на законі.
Представник ОСОБА_3 зазначала, що ОСОБА_3 не був проінформований про існуючі кредитні правовідносини, тому що не підписував кредитний договір. Про порушення свого права дізнався тільки, коли отримав позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження.
Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України, у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.
Суд першої інстанції зазначив, що враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач про існування кредитних правовідносин дізнався 09 червня 2019 року отримавши лист від суду, з зустрічною позовною заявою звернувся 26 червня 2019 року, отже строк позовної давності не пропущено.
Докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 знав про існування кредитного договору значно раніше, представником банку надано не було.
За таких обставин, відсутні підстави для застосування до даних правовідносин позовної давності.
Суд першої інстанції зазначив, що у зав`язку з задоволенням зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору, позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись в суд із позовом АТ КБ «Приватбанк» зазначав, що 17 березня 2016 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
17 березня 2016 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку.
У заяві зазначено, що відповідач, згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідач має заборгованість за договором б/н від 17 березня 2016 року станом на 18 жовтня 2018 року у розмірі 17 624 грн. 53 коп., яка складається із: 2621 грн. 91 коп. - тіло кредиту, 740 грн. 16 коп. - нараховано відсотків за користування кредитом, 12947 грн. 01 коп. - нараховано пені, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 815 грн. 45 коп. - штраф (процентна складова).
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до статті 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:
1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;
2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;
3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;
4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).
Відповідно до частини 2 статті 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.
Так, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника, якої, як встановив суд апеляційної інстанції, відповідач перед укладенням правочину не отримав.
За правилами частини першої статті 222 ЦК України, визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу, тобто якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.
Частиною другою статті 222 ЦК України визначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Отже, кредитний договір б/н, укладений ОСОБА_3 та АТ КБ «Приватбанк» 17 березня 2016 року, у неповнолітньому віці - суперечить приписам частини другої статті 203 ЦК України.
Суд першої інстанції обґрунтовано застосував норми частини другої статті 32, статті 203 ЦК України, правильно вказав, що кредитний договір, укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» з неповнолітнім ОСОБА_3 на підставі статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним з моменту укладення.
Висновок суду першої інстанції узгоджується з Постановою Верховного Суду від 23.09.2019 року справа 323/3801/16-ц провадження № 61-32853св18.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що оспорюваний кредитний договір належить до дрібних побутових правочинів, які неповнолітня особа може вчиняти самостійно, не заслуговують на увагу.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, характер кредитних правовідносин, які передбачають обов`язок позичальника регулярно в обов`язковому порядку вносити кошти на погашення кредиту, сплати відсотків та комісії, матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів.
Оскільки, у момент вчинення правочину його сторони не дотрималися вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, то згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, укладений між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 17.03.2016 року кредитний договір підлягає визнанню недійсним.
Не знайшли свого підтвердження доводи викладені в апеляційній скарзі, що батьки ОСОБА_3 , погодили кредитний договір, оскільки не звернулись у банк із заперечення проти зазначеного кредиту, після того як їм стало відомо про даний кредит.
З матеріалів справи вбчається, що на час коли ОСОБА_3 дізнався про кредитний договір, а відповідно і його батьки дізнались про зазначені обставини, ОСОБА_3 був повнолітнім і необхідності батькам погоджувати зазначений спірний договір не було необхідності.
Батьки ОСОБА_3 не визнавали зазначений спірний договір, як такий, що укладений відповідно до діючого законодавства.
Не знайшли свого підтвердження доводи викладені в апеляційній скарзі в частині пропуску строку позовної давності звернення ОСОБА_3 з зустрічним позовом.
З матеріалів справи вбачається, що про існування кредитного договору по якому він мав заборгованість, ОСОБА_3 дізнався у 2019 році після ознайомлення з позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по кредиту і відповідно 26.06.2019 року звернувся із зустрічним позовом у суд.
Встановлені обставини представником АТ КБ «Приватбанк» не спростовані належними та допустимими доказами.
Не знайшли свого підтвердження доводи викладені в апеляційній скарзі в частині стягнення судових витрат.
Згідно ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача адвокатом Любович О.Ю. було надано наступні документи: попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, договір про надання правової допомоги, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер, розрахунок суми гонорару за надану професійну (правничу) допомогу, квитанцію до прибуткового касового ордера № 72 від 27 вересня 2019 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 42 від 26 червня 2019 року.
Згідно розрахунку суми гонорару за надану професійну правничу (правову) допомогу, адвокатом Любович О.Ю. визначено вартість наданих послуг згідно вказаного розрахунку: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, узгодження правової позиції - 2 години - 500 грн., вивчення кредитного договору, розрахунків позивача щодо заборгованості за кредитним договором - 2 години - 700 грн., вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, практики суду по спірному питанню - 1 година - 500 грн., копіювання та завірення копій додатків для зустрічної позовної заяви - 1 година - 200 грн., підготовка процесуальних документів, подання зустрічної позовної заяви до Кіровського районного суду м. Кіровограда - 3 години - 1500 грн., участь в судових засіданнях - 2500 грн.
Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції обгрунтовано стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.
Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону. 
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, 
                             
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.01.2020 року, залишити без змін.
Текст постанови складено 05.05.2020 року.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий: 

Судді: