ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 р.	Справа № 520/10284/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Сіренко О.І. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
позивач ОСОБА_1 
представник позивача Салій Д.В.
представник відповідача Гончаренко А.С. 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Бадюков Ю.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 12.02.20 року по справі № 520/10284/19
          за позовом      Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
          до      Головного управління Держпраці у Харківській області              
          про визнання протиправними та скасування  постанови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому просив суд: 
- визнати протиправним направлення на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування № 02.03/2515 від 24.07.2019 року;
- визнати противоправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області від 22 серпня 2019 року № 20-03-4310/0946/ТД-ФС.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправним направлення на перевірку, визнання протиправним та скасування постанови в частині визнання протиправним направлення на проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування                   № 02.03/2515 від 24.07.2019 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. 
В  обґрунтування вимог апеляційної скарги  позивач  посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що юридична відповідальність за ст. 265 КЗпП України настає лише у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), при цьому, хоча, й трудові договори оформлені з працівником не були, проте фактично ОСОБА_2 до роботи продавця на території АЗС та АГЗП допущено також не було. Вказав, що висновок суду про обізнаність позивача щодо вчинених владним суб`єктом дій та прийнятих рішень є хибним та не підтверджується матеріалами справи.   
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та його представник, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, просили скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що на урядову гарячу лінію 04.07.2019 № НА-9472422/Д1 надійшло звернення ОСОБА_3 з питань: умови праці та трудових відносин, порушення обов`язків роботодавця, неналежне оформлення трудових відносин ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) (т. 1 а.с.71).
До Головного управління Держпраці у Харківській області з урядової гарячої лінії передано звернення гр. ОСОБА_3 (вх. від 05.03.2019 №0203005 Н-623/УГЛ) щодо умов праці та трудових відносин, порушення обов`язків роботодавця, неналежне оформлення трудових відносин ФОП ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) (т. 1 а.с.70).
24.07.2019 для проведення заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування відповідачем було видано наказ №1333 (т. 1 а.с.73).
На підставі наказу було оформлено направлення №02.03-03/2515 від 24.07.2019 (т. 1 а.с.74).
Листом від 30.07.2019 № 02.03/02-10/8678 Головне управління Держпраці у Харківській області просило ФОП ОСОБА_1 забезпечити надання необхідних для проведення заходу державного контролю документів (т. 1 а.с.75).
Як вбачається з матеріалів справи та дослідженого в судовому засіданні відеозапису під час проведення інспекційного відвідування 30.07.2019, за фактичним місцем здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , встановлено, що ОСОБА_4 виконувала роботи оператора АЗК та АГЗП та ОСОБА_2 виконувала роботи продавця на території АЗК та АГЗП.
Як зазначено в акті інспекційного відвідування, процес відвідування зафіксовано засобами відеотехніки.
За результатом проведеного заходу видано припис про усунення виявлених порушень №20-03-4310/0946-2866 від 07.08.2018 р., за фактичне допущення працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, зі строком усунення до 16.08.2019 року (т. 1 а.с.88-89).
Припис направлено об`єкту відвідування рекомендованим листом з описом документів та з повідомленням про вручення, накладна № 6102229273719.
Листом від 06.08.2019 № 02-15/02.03/8969 Головне управління Держпраці у Харківській області просило ГУ ПФУ в Харківській області надати інформацію щодо відображення нарахування заробітної плати у звітності суб`єкта господарювання та надходження повідомлень по вказаним працівникам, зокрема у ФОП ОСОБА_1 (т. 1 а.с.76).
Листом ГУ ПФУ в Харківській області повідомлено Головне управління Держпраці у Харківській області про те, що ОСОБА_2 в звітах немає за січень -червень 2019 року, повідомлення про прийняття відсутні та ОСОБА_4 - в звітах немає, є повідомлення про прийняття на роботу від 05.08.2019 року (т. 1 а.с.77).
13.08.2019 позивачу направлено повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю; та зайнятість неселення, яке відбудеться 22.08.2019 о. 13 год. 30 хв. (т. 1 а.с. 90-91).
Постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 20-03-4310/0946/ТД-ФС від 22 серпня 2019 року на ФОП ОСОБА_1 на підставі абз. 2 ч.2 ст.265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 125190 гривень, тобто, до позивача було застосовано штрафні санкції за 1 неоформленого працівника, надіслано позивачу засобами поштового звязку (т. 1 а.с.15-19).
Непогодившись із зазначеною постановою, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Суд першої інстанції, залишаючи позов без задоволення, виходив з того, що відповідачем належними та допустимими доказами доведено законність та обґрунтованість вчинених дій та прийнятих рішень. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 4 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 року №2694 визначено, що державна політика в галузі охорони праці визначається відповідно до Конституції України Верховною Радою України і спрямована на створення належних, безпечних і здоздорових умов праці, запобігання нещасним випадкам та професійним захворюванням.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення), державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Відповідно до пункту 7 Положення, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Згідно з пп.16 пункту 4 Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства у сфері охорони праці в частині безпечного ведення робіт, гігієни праці, промислової безпеки, безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, у тому числі з питань: забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального та колективного захисту; монтажу, ремонту, реконструкції, налагодження і безпечної експлуатації машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів виробництва і машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами, проведення робіт з утилізації звичайних видів; боєприпасів, ракетного палива та вибухових матеріалів військового призначення; виробництва, зберігання, використання отруйних речовин у виробничих процесах, у тому числі продуктів біотехнологій та інших біологічних агентів; організації проведення навчання (в тому числі спеціального) і перевірки знань з питань охорони праці; навчання працівників у сфері поводження з вибуховими матеріалами та перевірки їх знань.
Також, правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України від 05.04.2007 року № 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі - Закон №877).
Згідно зі ст. 1 вказаного Закону, заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що встановлення законодавцем такої форми перевірки, як інспекційне відвідування обумовлено необхідністю реалізації статті 259 КЗпП України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, що встановлено статтею 259 Кодексу законів про працю України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" затверджений Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).
Відповідно до положень п. п. 2, 3 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).
Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження).
Таким чином, відповідач, як територіальний орган Держпраці, наділений правом проводити позапланові заходи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності позивача з питань, віднесених до його компетенції, зокрема, у формі інспекційних відвідувань. Крім того, немає імперативних норм щодо вичерпного переліку контрольних заходів, які може здійснювати суб`єкт владних повноважень, а відтак інспектори у своїй перевірочній діяльності можуть використовувати інші форми контролю додержання суб`єктами господарювання вимог трудового законодавства, зокрема у формі інспекційного відвідування, що унормовано приписами 259 КЗпП України та нормами Порядку № 295.
Відповідно до п. 3 Порядку № 295, контрольні повноваження інспектора праці підтверджується службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.
Суб`єкти господарювання мають право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходів державного нагляду (контролю), якщо вони не пред`явили документи, передбачені цим абзацом. Під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).
Таким чином, інспектори з праці, які є посадовими особами Держпраці та її територіальних органів, наділені контрольними повноваженнями на проведення інспекційних відвідувань, що підтверджується наявними службовим посвідченням встановленої Мінсоцполітики форми, що видається Держпраці.
У відповідності до вимог ч.ч. 1-4 ст. 7 Закону № 877, для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.
На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою. У посвідченні (направленні) на проведення заходу зазначаються: найменування органу державного нагляду (контролю), що здійснює захід; найменування суб`єкта господарювання та/або його відокремленого підрозділу або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснюється захід; місцезнаходження суб`єкта господарювання та/або його відокремленого підрозділу, щодо діяльності яких здійснюється захід; номер і дата наказу (рішення, розпорядження), на виконання якого здійснюється захід; перелік посадових осіб, які беруть участь у здійсненні заходу, із зазначенням їх посади, прізвища, ім`я та по батькові; дата початку та дата закінчення заходу; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд, інспектування тощо); підстави для здійснення заходу; предмет здійснення заходу; інформація про здійснення попереднього заходу (тип заходу і строк його здійснення).
Посвідчення (направлення) є чинним лише протягом зазначеного в ньому строку здійснення заходу.
Таким чином, наявність належним чином оформлених наказу, направлення та посвідчення на проведення перевірки є достатньою правовою підставою для здійснення інспекторами відповідного заходу державного нагляду (контролю) відповідно до вимог Закону № 877.
З матеріалів справи вбачається про допущення до інспекційного відвідування фахівців контролюючого органу. Вказана перевірка була проведена з відома та у присутності позивача. Позивач не скористався своїм правом недопуску посадових осіб органу державного контролю до проведення заходу державного нагляду у формі інспекційного відвідування, передбаченим приписами чинного законодавства, в зв`язку з чим, фактично визнав правомірність проведення контролюючим органом вказаного заходу. Процедура проведення заходу державного нагляду у формі інспекційного відвідування з питань дотримання вимог законодавства про працю була здійснена суб`єктом владних повноважень саме з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема № 295, які мають імперативний характер для суб`єктів владних повноважень.
Підпунктами 3 та 6 п. 11 Порядку № 295 передбачено, що інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення, зокрема, мають право наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення, а також фіксувати проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин засобами аудіо-, фото- та відеотехніки.
Вимога інспектора праці про надання об`єктом відвідування для ознайомлення документів та/або їх копій чи витягів з документів, пояснень, доступу до приміщень, організації робочого місця, внесена в межах повноважень, є обов`язковою для виконання (п. 12 Порядку № 295).
У відповідності до п.п. 19-21 Порядку № 295, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.
Згідно з п.п. 27-28 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.
Пунктом 29 Порядку № 295 передбачено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
З наведеного вбачається, що суб`єкт господарювання, який вважає порушеним порядок та підстави призначення перевірки щодо нього, має захищати свої права шляхом не допуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки та, в подальшому, до суду. 
Колегія суддів звертає увагу на те, що даним правом позивач не скористався. 
Як встановлено матеріалами справи, звернення ОСОБА_3 надійшло на урядову «гарячу лінію».
Статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом в системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є колегіальним органом. Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.
Частиною 2 ст. 41 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначено, що Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції та законів України здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на його засіданнях більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України. Рішення Кабінету Міністрів України оформлюються у вигляді постанов та розпоряджень (ч. 1 ст. 49 Закону).
Таким чином, Кабінет Міністрів України, в силу колегіальної специфіки його діяльності, визначеної законодавчо, не має повноважень щодо розгляду на своїх засіданнях звернень громадян.
У той же час, законодавством визначено порядок розгляду звернень, що адресовані Кабінету Міністрів України, та відповідний суб`єкт владних повноважень, який здійснює роботу з вказаними зверненнями.
Так, відповідно до ст. 47 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», при Кабінеті Міністрів України створений та діє Секретаріат Кабінету Міністрів України, який здійснює організаційне, експертно-аналітичне, правове, інформаційне та матеріально-технічне забезпечення діяльності Кабінету Міністрів України.
Секретаріат Кабінету Міністрів України є юридичною особою, діяльність якої врегульована Положенням про Секретаріат Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2009 року № 850 (далі Положення).
Відповідно до пп. 33 п. 17 Положення, структурні підрозділи Секретаріату відповідно до своїх основних завдань організовують та здійснюють в установленому порядку розгляд звернень громадян, адресованих Кабінету Міністрів України, Прем`єр-міністру України, Першому віце-прем`єр-міністру України, віце-прем`єр-міністрам України, Міністру Кабінету Міністрів України та міністру, який не очолює міністерство.
Порядок розгляду звернень громадян встановлений також § 158 Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 року № 950, згідно якого Секретаріат Кабінету Міністрів опрацьовує звернення громадян та готує пропозиції для розгляду Прем`єр-міністром, Першим віце-прем`єр-міністром, віце-премєр-міністрами, Державним секретарем Кабінету Міністрів, міністром, який не очолює міністерство, для прийняття рішення щодо порушеного питання. Якщо вирішення питання, порушеного у зверненні, не належить до повноважень Прем`єр-міністра, Першого віце-црем`єр-міністра, віце-премєр-міністрів, Державного секретаря Кабінету Міністрів, міністра, який не очолює міністерство, Секретаріат Кабінету Міністрів надсилає звернення протягом п`яти днів за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється авторові.
Відповідно до частини 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96-ВР) зазначено, що у разі якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, зверненні не входять до їх повноважень, воно, в термін не більше 5 днів пересилається ним за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
У відповідності до положень ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що,  розглядаючи та приймаючи відповідні рішення за наслідками розгляду переданого звернення ОСОБА_3 , відповідач діяв у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.
Крім того, предметом спору у цій справі є неправомірність призначення та проведення інспекційного заходу.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач не оскаржував наказ ГУ Держпраці у Харківській області від 24.07.2019 року №1333.
Судом встановлено, що на підставі наказу №1333 від 24.07.2019 року було видано направлення № 02.03-03/2515 від 24.07.2019 року. В направленні зазначено строк протягом якого інспектор праці має можливість, за наявності цього направлення, здійснити інспекційне відвідування суб`єкта господарювання.
Інспекторами праці було вручено направлення №02.03-03/2515 від 24.07.2019 року під підпис уповноваженій особі ФОП ОСОБА_1 , а саме адвокату Жерновнікову С .О. , що підтверджується як самим направленням, так і відеофайлом, що був досліджений під час судового розгляду. 
Таким чином, колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на те, що, боючись штрафних санкцій передбачених ст.265 КЗпП України, ним не використано право на недопущення перевіряючих до проведення заходу державного контролю, не грунтуються на нормах матеріального права. Недопущення інспекторів до проведення заходу державного контролю є правом, яким позивач не скористався, що підтверджено електронним доказом, таким чином в подальшому розглядом повинно бути саме суть виявленого порушення.
Також, судова колегія звертає увагу на те, що запит від 30.07.2019 №02.03/02-10/8678 про надання  документів також отримав адвокат Жерновніков С.О., однак позивач не скористався  правом надання документів для спростування доводів контролюючого органу.
Захід державного контролю у формі інспекційного відвідування було проведено  30.07.2019 та 07.08.2019 року. Доказів проведення заходу державного контролю в інші дні позивачем не було надано ні під час слухання справи в суді першої інстанції, ні долучено і до апеляційної скарги.
30.07.2019 року було здійснено вихід за адресою підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 .
Стосовно оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 20-03-4310/0946/ТД-ФС від 22 серпня 2019 року суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 2 КЗпП працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно положень частини першої статті 21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати "умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
При цьому, Верховний Суд України у пункті 7 постанови Пленуму від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.
Нормами статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Як свідчать матеріали справи, інспекторами праці за місцем здійснення діяльності позивача було встановлено та опитано двох осіб, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (факт допуск зафіксовано на відео).
Відносно ОСОБА_2 було встановлено наступне.
На відео «V9730-11241» ОСОБА_2 повідомила, що перебуває на стажуванні у ФОП ОСОБА_1 неофіційно, заробітну плату не отримувала. Також, щодо режиму роботи ОСОБА_2 на 02 хв. 54 секунді на запитання інспектора праці "работаете неделю Вы, неделю еще кто-то?», відповіла «Да». Також,  було зафіксовано виконання останньою відповідної роботи, а саме надано на замовлення харчові продукти (обід).
Слід відмітити, що в кафе окрім клієнта та громадянки ОСОБА_2 , інспекторів праці - працівників не було зафіксовано.
Позиція позивача відносно того, що ОСОБА_2 подала обід позивачу не грунтується на об`єктивних доказах, а лише на фото здійснених за допомогою стоп-кадрів з відео заходу контролю, про право здійснення якого, сам позивач заперечує.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до ст. 48 Закону України "Про основні принципи та вимоги до безпечності та  якості харчових продуктів" оператори ринку дотримуються таких вимог щодо гігієни персоналу потужностей, який працює у зоні поводження з харчовими продуктами:
1) на потужності допускається персонал, який не має протипоказань щодо поводження з харчовими продуктами та пройшов у цього оператора ринку навчання з питань гігієни персоналу, що підтверджено відповідними записами цього оператора ринку;
2) персонал потужностей періодично проходить навчання щодо гігієнічних вимог до виробництва та обігу харчових продуктів у цього оператора ринку. Періодичність такого навчання встановлюється самим оператором ринку.
Відносно ОСОБА_4 було встановлено наступне.
Факт допуску ОСОБА_4 також було зафіксовано на відео інспектором праці.
ОСОБА_4 було зафіксовано за роботою, а саме обслуговування клієнта АЗС/АГЗП.
Остання повідомила, що працює оператором, поки що неофіційно, бо стажується на посаду оператора, два тижня перебуває на стажуванні, працює позмінно, заробітну плату ще не отримувала. Після заходу державного контролю, позивачем було прийнято останню на роботу, чим самим ФОП ОСОБА_1 підтвердив її фактичний допуск без належного оформлення  (підтверджується відповіддю ГУ ПФУ у Харківській області, що було надано на запит Управління Держпраці). 
Отже, судом встановлено, що на момент виходу інспекторів праці за місцем господарської діяльності позивача, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було фактично допущено до роботи без належного оформлення трудових відносин.
Таким чином, в порушення вимог частини 3 статті 24 КЗпП України, двох працівників було допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення до Державної фіскальної служби України.
Вищезазначене було відображено в Акті №20-03-4310/0946 від 07 серпня 2019  року. На підставі Акту було видано Припис про усунення виявлених порушень  №20-03-4310/0946-2866 від 07 серпня 2019 року (направлено засобом поштового зв`язку № 61022292273719 , який міститься в матеріалах справи).
Таким чином, предметом доказування є саме фактичні обставини заходу державного контролю, що відображені в оскаржуваній постанові від 22 серпня 2019 року                                    № 20-03-4310/0946/ТД-ФС.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивачем ні під час розгляду справи про накладення штрафу, ні під час звернення до суду з позовом та розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, не вказано обставин, які б спростовували факти, виявлені відповідачем в ході проведення відвідування.
Доказів, на підтвердження позиції позивача про відсутність в його діях порушень вимог законодавства щодо оформлення трудових відносин із найманим працівником, суду не надано, через що відсутні докази протиправності прийнятого рішення.
Статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність за порушення законодавства про працю.
Так, на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). 
Частиною 4 ст. 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На виконання даної норми Кабінет Міністрів України постановою від 17.07.2013 №509, затвердив "Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення" (далі за текстом - Порядок №509).
Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.
Відповідно до пункту 3 Порядку №509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).
Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 4 Порядку № 509).
Згідно п.6 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (пункт 7 Порядку №509).
У відповідності до пункту 8 Порядку №509 розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.
Згідно абзаців 5, 6 ст.1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - автоматизована система збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; місце проживання фізичної особи - житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, що знаходиться за певною адресою, за якою здійснюється зв`язок з фізичною особою - підприємцем. 
Отже, будь-який доступ з метою вручення повідомлень у владного суб`єкта до місця проживання фізичної особи відсутній.
За визначенням абз. 2 п. 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009, № 270 (далі - Правила) адресат - фізична або юридична особа, якій адресується поштове відправлення, поштовий переказ, прізвище, ім`я та по батькові або найменування якої зазначені на поштовому відправленні, бланку поштового переказу в спеціально призначеному для цього місці. 
Абзацом 19 цього ж пункту Правил встановлено, що поштова адреса - адреса відправника та адресата, яка зазначена на поштовому відправленні, бланку поштового переказу у спеціально призначеному для цього місці. 
Водночас, особа, яка є зареєстрованою юридичною чи фізичною особою-підприємцем із зазначеним місцезнаходженням або місцем проживання у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вступає у відносини із контролюючими органами в межах здійснення господарської діяльності й зазначена адреса реєстрації перебуває у публічному доступі.
Отже, саме на цю особу покладається обов`язок щодо організації належного приймання в тому числі й поштової кореспонденції за вказаною адресою, яка може містити й кореспонденцію від контролюючих та інших державних органів, А тому, така неорганізація самостійного або через уповноважену особу отримання поштової кореспонденції не може свідчити про необізнаність у змісті того чи іншого поштового відправлення на його адресу та не може бути приводом для зловживань та подальшої подачі заяв, скарг з метою визнання певних рішень протиправними з мотивів такої штучної необізнаності.
Зазначене також підтверджується висновками в постанові Касаційного адміністративного суду від 17.10.2018 по справі № 420/5895/18, у якій зазначено, що позивач повинен самостійно організувати відносини з оператором поштового зв`язку, кур`єрською службою тощо, з метою забезпечення отримання надісланої йому кореспонденції уповноваженою особою. Надіслання відповідачем документації за адресою здійснення позивачем господарської діяльності, відправленням з описом вкладення і за допомогою кур`єрської служби, на яку покладено обов`язок перевірити повноваження особи, якій це відправлення вручається, є належним виконанням вимог Порядку №295, Порядку №509 Департаментом. Відносини між оператором поштового зв`язку, кур`єрською службою, які забезпечують доставку відповідного відправлення та адресатом такого відправлення, перебувають поза контролем відправника, яким у даному випадку виступає відповідач. Відправник не знає і не може знати хто саме та за яких обставин отримає поштове відправлення і чи отримає взагалі. Тому, відправник не може відповідати за доставку кореспонденції. Водночас, у разі вручення відправлення, на адресу відправника повертається повідомлення. За умови повернення повідомлення про вручення відправлення з відміткою про його доставку (вручення) відповідному адресату за належною адресою, презюмується, що воно отримано уповноваженою особою.
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Місцем реєстрації позивача є адреса: АДРЕСА_2 .
Як свідчать матеріали справи відповідно до пункту 6 Порядку №509, повідомлення про розгляд справи було направлено позивачу на вказану адресу засобом поштового зв`язку, а саме рекомендованим листом.  
Відтак, неотриманням позивачем поштової кореспонденції, направленої на зазначену адресу,   не може бути розцінено як порушення його прав, позаяк останній самостійно призводить до такої необізнаності та без вини суб`єкта - відправника, в даному випадку - суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає необгрунтованими твердження скаржника про необізнаність щодо вчинених владним суб`єктом дій та прийнятих рішень.
Також колегія суддів вважає хибними доводи скаржника про відсутність підстав для проведення інспекційного відвідування та відсутності підстав для прийняття наказу від 24.07.2019 року №1333, за зверненням ОСОБА_3 оскільки такі доводи спростовуються встановленими судом обставинами та доказами, наявними в матеріалах справи.
Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про перебування останнього за кордоном, через, що останній не отримував повідомлення про розгляд справи, позаяк із наданої представником позивача роздруківки із офіційного веб-сайту Укрпошти поштове відправлення, яке містило повідомлення від 12.08.2019 року направлене позивачу про час розгляду справи                  № 6102228313067 -13.08.2019 року. 15.08.2019 року відправлення не вручене під час доставки: інші причини. В той час коли, згідно наданої представником позивача копії листа ГЦОСІ ДПС України № 0.184-114/0/15-20-Вих від 03.01.2020 р. позивач перебував за межами України з 17.08.2019 року по 24.08.2019 р.
Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем були дотримані норми чинного законодавства під час проведення інспекційного відвідування та прийняття оскаржуваної постанови.
Відповідно до положень частин першої - третьої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч. 1 ст. 90); жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 90); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 90).
З огляду на наявні в матеріалах справи докази, суд встановив, що відповідачем належними та допустимими доказами доведено законність та обґрунтованість вчинених дій та прийнятого рішення. 
Таким чином суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що  оскаржувана постанова є такою, що прийнята відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, отже позовні вимоги про її скасування є незаконними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року по справі  520/10284/19 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2020 року по справі № 520/10284/19  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	В.А. Калиновський	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.І. Сіренко    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  25.05.2020 року