ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/13058/19                                                    Суддя першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 березня 2020 року                                                                              м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Губської Л.В., Епель О.В.,
при секретарі                    - Ліневській В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадження) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича, третя особа - Акціонерне товариство «Альфа Банк», про визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича (далі - Відповідач, Приватний виконавець), третя особа - Акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - Третя особа, АТ «Альфа Банк»), про визнання незаконними дій Приватного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №59385687 від 20.06.2019 року, постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 20.06.2019 року, постанови про арешт майна боржника від 20.06.2019 року, постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 26.06.2019 року, постанови про арешт коштів боржника від 24.06.2019 року та скасування зазначених постанов.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження виконавець лише перевіряє виконавчий документ на відповідність вимогам закону, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята правомірно. Також зауважив, що помилкове зазначення стягувачем ПАТ «Укрсоцбанк» не свідчить про протиправність постанов, до того ж Приватним виконавцем у них були виправлені описки. Зазначив, що у матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення учасників виконавчого провадження щодо часткового погашення боргу на момент прийняття оскаржуваних постанов. Крім того, підкреслив, що сума винагороди приватного виконавця визначається у відповідній постанові та встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, а не суми, яка фактично стягнута. При цьому фактичне виконання судового рішення та вжиття заходів з його виконання не є обов`язковою умовою для стягнення основної винагороди. Окремо звернув увагу, що Приватний виконавець має право накласти арешт на майно та кошти боржника як під час відкриття виконавчого провадження, так і після виявлення коштів на рахунках, що відкриті або будуть відкриті без зазначення реквізитів таких рахунків. Підкреслив, що стягнення на пенсію має бути застосоване як крайній захід у разі неможливості отримання боргу в інший спосіб, однак Позивачем не запропоновано Відповідачу майно чи предмети, які необхідно реалізувати у першу чергу.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, судом не було вирішено клопотання про витребування у Відповідача матеріалів виконавчого провадження, по-друге, судом залишено поза увагою, що 10.07.2019 року до Приватного виконавця надійшла заява про зняття арешту з транспортного засобу, відчуженого Позивачем на публічних торгах у межах іншого виконавчого провадження, по-третє, судом не враховано, що поряд з відкриттям виконавчого провадження Приватний виконавець повинен був витребувати у стягувача всі документи для встановлення обставин виконання чи невиконання виконавчого документа, а не приймати до виконання сумнівний документ, по-четверте, суд безпідставно зазначив про обов`язок боржника повідомити про часткове виконання чи невиконання зобов`язання, по-п`яте, суд не звернув увагу, що у рамках виконавчого провадження №52426487 було погашено частину боргу, по-шосте, суд не надав належної оцінки доводам щодо неправомірності нарахування та стягнення основної винагороди Приватного виконавця, оскільки розмір заборгованості зменшився, а також визначення її в іноземній, а не національній валюті, по-сьоме, Приватний виконавець необґрунтовано наклав арешт на всі кошти без ідентифікації рахунків, по-восьме, судом не вмотивовано підстави відмови у задоволенні позову в частині звернення стягнення на пенсію, а також не враховано, що вартість об`єктів нерухомого майна є вищою від розміру заборгованості.
Після усунення визначених в ухвалі від 03.02.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.03.2020 року.
У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
У судовому засіданні Позивач наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги у повному обсязі.
Відповідач та Третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення Позивача, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 19.06.2019 року від АТ«Альфа-Банк» до Приватного виконавця надійшла заява від 11.06.2019 року (вх. №441 від 19.06.2019 року) про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №16492, виданого 08.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Чуловським В.А., про стягнення на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості, що виникла по Кредитному договору №700004251 від 06.03.2008 року (а.с. 121-125). 
Боржником за вказаним виконавчим написом є ОСОБА_1 . Стягнення заборгованості проводиться за період з 07.06.2014 року по 25.07.2016 року.
Сума заборгованості складається з: заборгованість за кредитом - 4  268,07   доларів США; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 1  413,38   доларів США. Загальна сума заборгованості становить 5  681,45 доларів США. 
За наслідками розгляду поданої заяви та доданих до неї документів Відповідачем 20.06.2019 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №59385687, у пункті 3 якої зазначено про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця у розмірі 568,15 доларів США (а.с. 119-120). 
Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 20.06.2019 року на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» Приватним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно, що належить боржнику (а.с. 115-116).
Також, Відповідачем 20.06.2019 року згідно ст. ст. 31, 45 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 568,15 доларів США (а.с. 112-113).
Примірники даних постанов було направлено рекомендованим листом (Р0405342707173) 21.06.2019 року на адресу ОСОБА_1 . супровідними листами від 20.06.2019 року №59385687/603, №59385687/604 та №59385687/605 та отримано боржником особисто 03.07.2019 року (а.с. 111, 114, 117-118).
Окружним адміністративним судом міста Києва також встановлено, що 24.06.2019 року на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» Відповідачем прийнято постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містять на рахунках згідно переліку, а також на всіх інших відкритих рахунках і рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом (а.с. 101-102). Копію даної постанови направлено на виконання до 17 діючих банківських установ та сторонам провадження до відома супровідним листом від 24.06.2019 року №59385687/627 (а.с. 100).
Крім іншого, Відповідачем 26.06.2019 року на підставі ст. ст. 68, 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про звернення стягнення, зокрема, на пенсію боржника, в якій приписано здійснювати відрахування із доходів боржника у відповідності до чинного законодавства у розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 164  995,82 грн. (а.с. 109-110). Копію вказаної постанови направлено 26.06.2019 року учасникам виконавчого провадження та Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві згідно листа від 26.06.2019 року №59385687/693 (а.с. 108).
На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 2, 3, 5, 10, 26, 27, 31, 45, 40, 45, 48, 68 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 року №643 (далі - Порядок №643), Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (далі -Інструкція), суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріалами справи підтверджується правомірність прийняття оскаржуваних постанов, у тому числі з огляду на необізнаність Приватного виконавця про часткове виконання ОСОБА_1 виконавчого напису у межах іншого виконавчого провадження.
          З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.
Вимоги до виконавчого документа закріплені у ч. 1 ст. 4 Закону, яким, як вірно встановлено судом першої інстанції, виконавчий напис нотаріуса від 08.09.2016 року відповідає.
За правилами ст. 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
При цьому, перешкодою для відкриття виконавчого провадження є лише наявність підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття, передбачених ч. 4 ст. 4 Закону. Разом з тим, положення Закону, як і приписи Інструкції, не містять обов`язку приватного виконавця з перевірки обсягу виконання виконавчого листа у межах попереднього (попередніх) виконавчих проваджень на стадії відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача. Викладене, у свою чергу, свідчить про безпідставність посилання Апелянта на те, що перед прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження Приватний виконавець повинен був витребувати документи в АТ «Альфа Банк» щодо обсягу виконання виконавчого напису у межах іншого виконавчого провадження.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що за правилами п. 21 розд. ІІІ Інструкції у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.
При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
Матеріали справи свідчать, що на виконавчому написі нотаріуса від 08.09.2016 року №16492 міститься засвідчена підписом та скріплена печаткою відмітка державного виконавця від 30.05.2019 року про те, що виконавчий документ повернуто на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону - за заявою стягувача (а.с. 124). Водночас, інших передбачених п. 21 розд. ІІІ Інструкції відомостей на виконавчому написі нотаріуса не зазначено, що, з огляду на відсутність у приватного виконавця на стадії відкриття виконавчого провадження обов`язку перевіряти обсяг виконання зобов`язання у межах попереднього виконавчого провадження свідчить про правомірність дій Відповідача щодо відкриття виконавчого провадження саме на всю суму заборгованості, вказану у виконавчому написі нотаріуса.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування постанови від 20.06.2019 року про відкриття виконавчого провадження №59385687.
Крім того, Окружний адміністративний суд міста Києва обґрунтовано зауважив, що допущену Приватним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження №59385687 від 20.06.2019 року описку в частині найменування стягувача було виправлено постановою про зміну (доповнення) реєстраційних даних від 11.07.2019 року, що, у свою чергу, не може свідчити про протиправний характер останньої.
Надаючи оцінку позиції суду першої інстанції щодо обґрунтованості постанови від 20.06.2019 року про стягнення з боржника основної винагороди, судова колегія, з урахуванням наведеного, а також з огляду на доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді, зокрема, відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Абзацом 1 пункту 19 Порядку №643 передбачено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Як було зазначено вище, статтею 26 Закону передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Відтак, питання стягнення основної винагороди приватного виконавця врегульовані нормами, якими регламентовано порядок стягнення виконавчого збору.
Викладене, на переконання судової колегії, свідчить, що приватний виконавець зобов`язаний одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження прийняти постанову про стягнення основної винагороди, в якій навести розрахунок останньої та порядок її стягнення. Така постанова виноситься незалежно від початку примусового виконання. У постанові про стягнення основної винагороди обов`язково повинен зазначатися її розмір, виходячи з усієї суми стягнення за виконавчим документом. Водночас, якщо суму стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.
Як було встановлено раніше, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за виконавчим написом нотаріуса складала 5  681,45 доларів США, а тому визначення у постановах про відкриття виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 568,15 доларів США (з урахуванням постанови від 11.09.2019 року про виправлення помилки у процесуальному документі (а.с. 73-74)) є правомірним (5  681,45 х 10%).
Крім того, оскільки на час відкриття виконавчого провадження відомості про повне чи часткове виконання ОСОБА_1 виконавчого напису нотаріуса у добровільному порядку у Приватного виконавця були відсутні, то останнім правомірно розпочато примусове виконання виконавчого документа та стягнуто основну винагороду у повному обсязі.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 13.03.2019 року у справі №812/1413/17, на яку також обґрунтовано послався й суд першої інстанції.
Твердження Апелянта щодо безпідставності визначення Відповідачем розміру основної винагороди в іноземній валюті судова колегія вважає помилковим.
Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у ст. 49 Закону, відповідно до ч. 3 якої у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.
За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Таким чином, у разі визначення виконавчим написом нотаріуса суми боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, а не її еквівалент у гривні. Відтак, посилання ОСОБА_1 на те, що Приватним виконавцем неправомірно стягнуто основну винагороду в іноземній валюті є необґрунтованим, оскільки виконавчим написом нотаріуса визначено заборгованість в іноземній валюті та Приватний виконавець відповідно до норм вищевказаного законодавства правомірно стягнув відсоток від суми такого боргу саме в іноземній валюті.
Окремо судова колегія вважає за необхідне зауважити, що, як вірно підкреслив суд першої інстанції, відповідно до ч. 4, п. 5 ч. 5 ст. 19 Закону сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
У свою чергу, боржник зобов`язаний, зокрема, своєчасно з`являтися на вимогу виконавця.
Разом з тим, матеріали виконавчого провадження №59385687 (а.с. 65-125) не містять доказів, що після отримання 03.07.2019 року постанов про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди та про арешт майна боржника ОСОБА_1 були вчинені дії щодо доведення до відома Приватного виконавця відомостей щодо часткового виконання виконавчого напису нотаріуса у межах виконавчого провадження №52426487, а саме - 64  452,51 грн. основного зобов`язання, 7  172,49 грн. виконавчого збору та 100,00 грн. витрат виконавчого провадження. 
З урахуванням викладеного у Відповідача були відсутні правові підстави для зменшення належної до стягнення за виконавчим написом нотаріуса суми заборгованості, оскільки станом на момент прийняття усіх оскаржуваних у межах даної справи постанов Приватний виконавець не був обізнаний про часткове виконання виконавчого документа. За аналогічних причин судовою колегією відхиляється посилання Апелянта на залишення поза увагою судом першої інстанції факту надходження до Приватного виконавця 10.07.2019 року заяви ОСОБА_3 про зняття арешту з транспортного засобу (а.с. 97-99) в якості обґрунтування неправомірності прийняття оскаржуваних постанов виходячи з усієї суми заборгованості, оскільки, як вже було підкреслено, відповідні відомості на момент ухвалення спірних індивідуальних актів у розпорядженні Відповідача були відсутні.
Отже, на переконання судової колегії, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови Приватного виконавця від 20.06.2019 року про стягнення з боржника основної винагороди є таким, що відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.
Щодо посилання суду першої інстанції на відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування постанов від 20.06.2019 року про арешт майна боржника та від 24.06.2019 року про арешт коштів боржника, колегія суддів, з огляду на доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.
Положеннями ч. ч. 1, 2, 4 ст. 48 Закону передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.
На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня після їх виявлення. 
Арешт поширюється також на кошти на рахунках, відкритих після винесення постанови про накладення арешту. 
Пунктом 8 розділу VIII Інструкції передбачено, що на кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунках у цінних паперах у депозитарних установах, накладається арешт, про що виноситься постанова виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчим документом, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця та вказуються реквізити рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.
Згідно Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, банк зупиняє видаткові операції по рахунку клієнта у випадку накладення на такий рахунок арешту. При цьому зазначено, що зупинення видаткових операцій має здійснюватися у межах суми, на яку накладено арешт, за винятком випадків, накладення арешту без зазначення такої суми.
Викладене, у свою чергу, свідчить про наявність у Приватного виконавця повноважень накладати арешт як на всі кошти, так і на всі рахунки клієнта банку без зазначення конкретного номера рахунку у банку, чим спростовується посилання Апелянта на безпідставність накладення Відповідачем арешту на рахунки Позивача без ідентифікації останніх. При цьому ОСОБА_1 , посилаючись на рішення Київського апеляційного суду у справі №756/11356/16-ц щодо можливості накладення арешту на неідентифіковані рахунки, не врахував, що в силу ч. 5 ст. 242 КАС України лише висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, повинні враховуватися судами.
Крім того, відповідно до ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.
Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.
Отже, Приватний виконавець вправі приймати постанову про арешт майна (коштів) боржника як під час відкриття виконавчого провадження, так і після їх виявлення - майна та/або рахунків. При цьому, арешт може бути накладений також і на рахунки, відкриті після прийняття постанови про накладення арешту. Таким чином, прийняття Відповідачем постанов від 20.06.2019 року про арешт майна боржника та від 24.06.2019 року про арешт коштів боржника відбувалося у межах правового поля, що свідчить про правильність висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в указаній частині.
Щодо позиції суду першої інстанції про відсутність підстав для скасування постанови від 26.06.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 68 Закону стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів (ч. 1).
За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати (ч. 2).
Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи (ч. 3).
Отже, умовами стягнення на пенсію на підставі ч. 1 ст. 68 Закону є відсутність у боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах та відсутність чи недостатність майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.
У свою чергу, умовою стягнення на пенсію за іншими виконавчими документами без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника є письмова заява стягувача або за виконавчий документ, сума стягнення за яким не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.
Зі змісту оскаржуваної постанови від 26.06.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника вбачається, що при її прийнятті Приватний виконавець виходив з того, що звернення стягнення на пенсію боржника здійснено з метою забезпечення фактичного виконання рішення та на підставі заяви стягувача (а.с. 109-110). Водночас, у відзиві на позов останній зазначив, що прийняття відповідної постанови було зумовлене недостатністю коштів для погашення всієї суми заборгованості або іншого майна.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що матеріали наявного у справі виконавчого провадження №59385687 (а.с. 65-125) не містять доказів подання Приватному виконавцю АТ «Альфа-Банк» письмової заяви стягувача про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 68 Закону.
Щодо твердження Відповідача про те, що у Позивача не виявлено достатніх коштів або іншого майна для погашення суми заборгованості, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що на момент прийняття постанови від 26.06.2019 року у розпорядженні Приватного виконавця перебували відомості щодо наявності у ОСОБА_1 права власності на однокімнатну квартиру, загальною площею 39,50 кв. м, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 21.06.2019 року №171318299 (а.с. 103-104).
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що зі змісту матеріалів виконавчого провадження вбачається, що станом на 26.06.2019 року Відповідачем не було встановлено факту відсутності у Позивача грошових коштів на рахунках у банківських установах, а також іншого майна, у тому числі рухомого, достатнього для погашення заборгованості.
У контексті наведеного суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин судова колегія вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо правомірності оскаржуваної постанови від 26.06.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, оскільки належними і допустимими доказами Приватним виконавцем не доведено існування передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону передумов для її прийняття.
Поряд з вищенаведеним колегія суддів відхиляє посилання Апелянта на безпідставність невирішення судом першої інстанції клопотання Позивача про витребування у Відповідача матеріалів виконавчого провадження №59385687, оскільки в ухвалі про відкриття провадження в адміністративній справі від 29.07.2019 року (а.с. 1-2) Окружним адміністративним судом міста Києва було запропоновано Відповідачу подати до суду відповідні докази, на які він посилається при обґрунтуванні відзиву на позов, а копія матеріалів виконавчого провадження була направлена Приватним виконавцем до суду 11.09.2019 року (а.с. 126) та у подальшому приєднана до матеріалів справи (а.с. 65-125).
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, зважаючи на встановлену вище наявність правових підстав для прийняття постанов про відкриття виконавчого провадження, про стягнення з боржника основної винагороди, про арешт майна боржника та про арешт коштів боржника, однак відсутність правових підстав для прийняття постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника з огляду на ненадання доказів існування у сукупності всіх умов, передбачених ст. 68 Закону, судова колегія приходить до висновку про помилковість твердження Окружного адміністративного суду міста Києва про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови від 26.06.2019 року, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції в указаній частині скасувати та ухвалити у ній нове про задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині.
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Разом з тим, оскільки і судом першої, і судовим апеляційної інстанції Позивача було звільнено від сплати судового збору, зміна розподілу судових витрат не здійснювалася.
Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 287, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Приватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича щодо винесення у виконавчому провадженні №59385687 постанови від 26 червня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та її скасування.
Прийняти в указаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати прийняту Приватним виконавцем Кошарським Олександром Володимировичем ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у виконавчому провадженні №59385687 постанову від 26 червня 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                                      А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                            Л.В. Губська

                                                                                                    О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 10» березня 2020 року.