КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 756/13339/18                                                                                   Головуючий у суді І інстанції Диба О.В.
Провадження № 22-ц/824/102/2020                                                        Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
4 травня 2020 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЕАПБ») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 8 серпня 2014 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 410591830, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 39 888,18 грн зі сплатою 14,99 % річних строком на 36 місяців. 14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЕАПБ» укладено договір відступлення прав вимоги № 20170714, за умовами якого ТОВ «ФК «ЦФР» (первісний кредитор) передало позивачу (новому кредитору) за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників, у тому числі до відповідача за кредитним договором № 410591830 від 8 серпня 2014 року. Оскільки відповідач свої зобов`язання за цим договором належним чином не виконував, у нього станом на 14 липня 2015 року, тобто на момент передачі прав вимоги, утворилась заборгованість у загальному розмірі 92 123,72 грн, яку позивач просив стягнути на свою користь разом з витратами по сплаті судового збору.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2019 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕАПБ» заборгованість за кредитним договором № 410591830 від 8 серпня 2014 року у загальному розмірі 92 123,72 грн, яка складається із: 32 181,40 грн - заборгованість за кредитом; 10 490,73 грн - заборгованість за відсотками, 29 507,50 грн - заборгованість за платою за управління кредитом, 19 944,09 грн - заборгованість за пенею. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕАПБ» 1 762,00 грн судового збору.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, у тому числі щодо вимог про стягнення неустойки (пені), проте суд першої інстанції не надав цій обставині належної правової оцінки та не звернув уваги на те, що позовна давність щодо повернення кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, а не з кінцевої дати повернення кредиту. Відповідач вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписка по рахунку позичальника не відповідають дійсності та не є документами бухгалтерського обліку, при тому, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за платою за управління кредитом узагалі є незаконними і несправедливими з огляду на те, що встановлення кредитором такої щомісячної комісії суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», тому є нікчемним.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Як на підставу своїх заперечень посилається, зокрема на три позиції обчислення строку позовної давності щодо вимог стягнення заборгованості за кредитним договором, які не суперечать одна одній та вказують на необґрунтованість доводів відповідача про сплив такого строку, а саме: строк позовної давності слід відраховувати з моменту відступлення прав вимоги за кредитним договором, адже тільки з цього часу позивач довідався про порушення кредитних зобов`язань; перебіг строку позовної давності за кредитним договором починається зі спливом встановленого строку повного виконання кредитних зобов`язань, адже договір має чіткі часові рамки для виконання зобов`язань за ним; початок перебігу строку позовної давності для стягнення періодичних платежів необхідно обчислювати з дня невиконання позичальником кожного із зобов`язань за щомісячними платежами по кредиту.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК  України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 18 лютого 2020 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 8 серпня 2014 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 410591830, відповідно до якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі та на умовах визначених цим договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та внести плату за ним.
Згідно із пунктом 4 кредитного договору, надання кредиту за цим договором здійснювалося на таких умовах: сума та валюта кредиту - 39 888,18 грн; річна відсоткова ставка за кредитом - 14,99 % річних; строк, на який надається кредит - 36 місяців; цілі використання кредиту - без обмежень; порядок надання кредиту - перерахування на рахунок позичальника, перерахування на оплату страхових або інших послуг - у разі укладення договору страхування або договору про надання інших послуг; повернення кредиту та внесення плати за ним - щомісячно за графіком платежів (додаток до договору); разова плата за кредитом - 700,00 грн; щомісячна плата за кредитом - 2,69 % від суми кредиту, що становить 1 073,00 грн; пеня за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань - 0,3 % від суми прострочення за кожний день прострочення і сплачується позичальником за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або внесення плати за кредитом (а.с. 6).
Як вбачається з додатку до кредитного договору № 410591830 від 8 серпня 2014 року, позичальник зобов`язався щомісячно, починаючи з 1 вересня 2014 року до 28 липня 2017 року, здійснювати погашення заборгованості за кредитом фіксованим платежем у загальному розмірі 2 451,19 грн, до якого входять суми для погашення частини кредиту, що підлягає поверненню, плата за річною відсотковою ставкою та щомісячна плата за кредитом (а.с. 7).
Встановлено, що ТОВ «ФК «ЦФР» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти в обумовленому порядку і розмірі (а.с. 8-11).
Проте ОСОБА_1 прийняті на себе зобов`язання належним чином не виконував, своєчасно платежі в рахунок погашення кредиту, відсотків та платою за управління кредитом не вносив, а тому станом на 14 липня 2017 року кредитором йому була нарахована заборгованість на загальному суму 92 123,72 грн, яка складається із: 32 181,40 грн - заборгованість за кредитом (основною сумою боргу); 10 490,73 грн - заборгованість за відсотками, 29 507,50 грн - заборгованість за платою за управління кредитом, 19 944,09 грн - заборгованість за пенею, про що свідчить розрахунок заборгованості, наданий позивачем (а.с. 16).
14 липня 2017 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та ТОВ «ФК «ЕАПБ» укладено договір відступлення прав вимоги № 20170714, за умовами якого ТОВ «ФК «ЦФР» (первісний кредитор) передало позивачу (новому кредитору) за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості), у тому числі до відповідача за кредитним договором № 410591830 від 8 серпня 2014 року на загальну суму 92 123,72 грн (а.с. 19-22).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «ЕАПБ», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з останнього.
При цьому суд дійшов висновку, що кредитний договір - це договір, що має чіткі часові рамки для виконання зобов`язань за ним, тому перебіг позовної давності починається зі спливом встановленого строку повного виконання кредитних зобов`язань за цим договором.
Однак із таким висновком повністю погодитися не можна.
Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Суд першої інстанції установив, що кінцевою датою повернення кредиту є 28 липня 2017 року, тобто із вказаної дати починається перебіг строку позовної давності, а відтак, позивач, при зверненні до суду 17 жовтня 2018 року, застосував заходи щодо захисту своїх прав та інтересів в межах строку позовної давності, а доводи відповідача з цього приводу не знайшли свого підтвердження.
Так, поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. 
Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець, до спливу визначеного договором строку кредитування, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема у постановах від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики не встановила підстав для відступлення від наведених висновків, а тому вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив обставини справи, що мають значення для справи, не взяв до уваги, що позовна давність застосовується до кожного платежу окремо, а не до всієї кредитної заборгованості, а кредитним договором № 410591830 від 8 серпня 2014 року передбачені щомісячні платежі (додаток до договору), тому і строк позовної давності вираховується за кожним із цих платежів.
Як вбачається з матеріалів справи, останній обов`язковий платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом (основною сумою боргу) згідно погодженого сторонами графіку платежів відповідач здійснив 31 березня 2015 року, в рахунок погашення відсотків - 2 червня 2015 року, в рахунок погашення плати за управління кредитом - 31 березня 2015 року, а позивач звернувся до суду з даним позовом лише 17 жовтня 2018 року.
Вказані обставини також підтверджуються наданою позивачем довідкою про рух коштів на рахунку відповідача, підписаною генеральним директором ТОВ «ФК «ЦФР» та скріпленою гербовою печаткою цього товариства (а.с. 15).
Враховуючи наведене, позовні вимоги ТОВ «ФК «ЕАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості пред`явлено в судовому порядку із пропуском загального трирічного строку позовної давності, адже право кредитора вважалося порушеним з моменту порушення позичальником строку внесення чергового платежу, після якого починає перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення кожного такого щомісячного платежу, а не з кінцевої дати повернення кредиту.
При цьому колегія суддів зауважує, що позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати обраховувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним саме з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.
Таким чином перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно із частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.
Посилання позивача про те, що строк позовної давності повинен обчислюватись з моменту відступлення права вимоги за кредитним договором, тобто після підписання відповідного договору факторингу № 20170714 від 14 липня 2017 року, на увагу не заслуговує, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Що стосується позовних вимог про стягнення пені, то за змістом норм статті 549 та частини другої статті 258 ЦК України стягнення штрафу (неустойки, пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.
Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема про стягнення неустойки.
Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом.
Оскільки позовна давність у даній справі до основної вимоги сплила до звернення позивача до суду, то вона сплила і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача пені. Тому, не може бути стягнута пеня, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.
Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
У зв`язку з наведеним вище, суд повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЕАПБ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі викладеного та у відповідності до вимог статті 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме: 384,20 грн судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 1 березня 2019 року, яке було скасовано ухвалою суду від 22 квітня 2019 року, та 2 643,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги, а всього 3 027,20 грн сплаченого судового збору.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 3 027,20 грн (три тисячі двадцять сім гривень двадцять копійок) сплаченого судового збору.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді:                                                                                                              Н.В. Ігнатченко

                                                                                                                         С.А. Голуб 

                                                                                                                         Д.О. Таргоній