ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" травня 2020 р.           Справа№ 910/16951/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Куксова В.В.
суддів:            Яковлєва М.Л. 
          Шаптали  Є.Ю. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"
на рішення Господарського суду міста Києва
від 19.02.2020
у справі №910/16951/19 (суддя Пукшин Л.Г.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" 
до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон"
про відшкодування шкоди 21 313,02 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Уніка" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" (далі - відповідач, скаржник) про відшкодування шкоди в розмірі 21 313,02 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.03.2019 виникла дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів "Renault" д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_1 та "Toyota" д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" на підставі договору №833001/4605/0000217 від 08.11.2018 добровільного страхування транспортного засобу, внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування потерпілій особі у розмірі 25780,80 грн., а тому позивачем відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Водія ОСОБА_2 транспортного засобу - автомобіля "Тойота" д.н.з. НОМЕР_2 , визнано винним у скоєнні ДТП, відповідно до постанови Подільського районного суду м. Києва, а тому позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 21 313,02 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" страхове відшкодування у розмірі 20 902 грн. 56 коп., інфляційні втрати у розмірі 230 грн. 07 коп., 3 % річних у розмірі 180 грн. 39 коп. та судовий збір у розмірі 1  921 грн. 00 коп.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Еталон" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі №910/16951/19 та ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах відмовити повністю.
Підставою для скасування рішення суду скаржник зазначив, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням судом норм процесуального та матеріального права. Зокрема, скаржник зазначає, що на адресу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" надійшла заява про виплату страхового відшкодування вих.№2721 від 07.05.2019, однак, до заяви не було додано жодного документа на підтвердження правомірності викладених в заяві вимог, що не дає можливості встановити факт та обставини настання страхового випадку, визначити розмір матеріального збитку та підтвердити факт його оплати позивачем. 
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2020 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі №910/16951/19  передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Куксов В.В., судді Яковлєв М.Л., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі №910/16951/19 про поновлення строку на апеляційне оскарження. Відновлено строк на апеляційне оскарження Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Еталон" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі №910/16951/19. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі №910/16951/19. Роз`яснено учасникам апеляційного провадження, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи. 
Частиною 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарське судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку, зокрема, позовного провадження (загального або спрощеного).
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні (частина 3 статті 12 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до частини 3 статті 247 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Враховуючи, що предметом розгляду у справі № 910/16951/19 є вимоги про стягнення 21 313,02 грн., вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України.
З огляду на малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування, колегія суддів вирішила розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження на підставі частини 1 статті 247 Господарського процесуального кодексу України.
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 08.11.2018 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Уніка" (надалі - страховик, позивач) та ОСОБА_1 (надалі-страхувальник) був укладений Договір добровільного страхування №833001/4605/0000217, предметом якого є страхування транспортного засобу "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 .
20.03.2019 у місті Києві відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , під його керуванням, та автомобіля "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 , під її керуванням. 
Постановою Подільського районного суду міста Києва від 03.05.2019 у справі №758/4397/19 встановлено порушення водієм ОСОБА_2 вимог   п. 10.9 Правил дорожнього руху України, визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.
Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу вих. №10533 від 09.04.2019 розмір відновлювального ремонту транспортного засобу "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 30 050,60 грн, а матеріальний збиток з урахуванням зносу - 21 902,56 грн. 
22.03.2019 страхувальник звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування на рахунок СТО. 
Згідно з рахунку СТО ТОВ "Арма Моторс" № НОМЕР_3 від 30.03.2019 вартість ремонту автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , склала 27 280,80 грн. 
З урахуванням умов договору страхування позивачем було складено страховий акт №00294598 від 12.04.2019, яким визначено суму страхового відшкодування у розмірі 25 780,80 грн., виплата якого підтверджується платіжним дорученням №081973 від 15.04.2019.
Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Вина водія ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_2 , підтверджується постановою Подільського районного суду м. Києва від 03.05.2019 у справі №758/4397/19.
Пунктом 36.4 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" передбачено, що виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
З матеріалів справи вбачається, що станом на момент вчинення ДТП автомобіль "Toyota", реєстраційний номер НОМЕР_2 , був застрахований згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Поліс АО/000275325) у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Еталон" з лімітом відповідальності за заподіяну шкоду майну у розмірі 100 000,00 грн. та з франшизою у розмірі 1 000,00 грн.
Таким чином, відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів" в межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності, а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за Договір добровільного страхування №833001/4605/0000217 від 08.11.2018, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача як особи, відповідальної за завдані збитки.
За чинним законодавством України окрім особи, винної у завданні шкоди, потерпілий у ДТП має також право одержати майнове відшкодування або за рахунок страхової організації, якою застраховане його майно, за правилами і в порядку, встановленому Цивільним кодексом України та Законом України "Про страхування", або за рахунок страховика, яким застраховано відповідальність особи, що володіє транспортним засобом, водія якого визнано винним у ДТП, за правилами та у порядку, встановленому ЦК України та Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Право потерпілого обрати той чи інший спосіб захисту чинним законодавством не обмежене. В даному випадку потерпілий звернувся за відшкодуванням майнової шкоди до позивача, який застрахував його майно - автомобіль "Renault", реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В розумінні положень Закону "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач набув (в порядку регресу) право на виплату страхового відшкодування від страховика винної особи.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.
За договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності (поліс АО/000275325) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 100 000,00 грн., франшиза - 1 000,00 грн., таким чином з відповідача підлягає стягненню сума страхового відшкодування у заявленому позивачем розмірі, а саме у розмірі 20 902,56   грн. (матеріальний збиток з урахуванням зносу 21 902,56 грн. - франшиза 1 000,00 грн.).
Як вбачається із матеріалів справи, з метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з заявою №24902 про виплату страхового відшкодування (в порядку регресу) вих. № 2721 від 07.05.2019, у якій просив останнього в добровільному порядку врегулювати спір та здійснити виплату страхового відшкодування. В додатках до вищевказаної заяви позивачем були зазначені наступні документи: наказ №00294598, страховий акт №00294598, заява про подію, пояснення щодо події, довідка УПП, звіт, рахунок СТО, договір страхування, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію автомобіля, платіжне доручення та довіреність представника. 
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що заява позивача   вих. № 2721 від 07.05.2019 надійшла на адресу відповідача без жодного документа, на підтвердження правомірності викладених в заяві вимог, що не дає можливості останньому встановити факт та обставини страхового випадку, визначити розмір матеріального збитку та підтвердження факту його оплати позивачем. 
Відповідач також зазначає, що представнику позивача неодноразово повідомлялось про готовність сплатити страхове відшкодування за умови надання мінімум необхідних документів, однак у надані таких документів було відмовлено, у зв`язку з чим відповідачем було надіслано на адресу позивача вимогу №01-04-14968 від 14.05.2019 щодо надання необхідних документів.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення про готовність відповідача сплатити страхове відшкодування за умови надання документів та відмови у їх надані з боку позивача, про що відповідач зазначає в обґрунтування своїх заперечень, викладених у відзив, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон", колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на наступне.
У відповідності до п. 33-1.1 ст. 33-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до ДТП, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин ДТП, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.
В силу закріплених в положеннях ст.ст. 11-14 ЦК України меж здійснення прав і обов`язків в комплексі із визначеними ст.ст. 33, 33-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язками вказаних осіб є надання страховику інформації про подію, яка може бути підставою для виплати страхового відшкодування за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які мають бути здійснені з дотриманням принципу добросовісності, що в першу чергу полягає в достовірності відповідної інформації, адже в іншому випадку, зокрема, у разі встановлення недостовірності наданої інформації чи приховування певної інформації, страховик позбавлений можливості встановити обставини страхової події, а тому має право відмовити у виплаті відповідного страхового відшкодування.
Згідно із п. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог оскільки позивачем не доведено факту направлення відповідачу документів на підтвердження відомостей, що підтверджують зміст майнових вимог до відповідача, в т.ч. факту дорожньо-транспортної пригоди, причин і обставин її настання, а також розміру заподіяної шкоди. 
Невиконання позивачем покладеного на нього положеннями п. 33-1.1 ст. 33-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язку із сприяння страховику в розслідуванні причин та обставин спірної події та повідомлення йому про всі відомі обставини її настання, дає правові підстави для висновку про недобросовісність позивача у реалізації своїх прав і виконанні обов`язків, які полягають у наданні ним страховику інформації щодо страхової події. 
Водночас судова колегія звертає увагу, що відсутність доказів направлення відповідачем заяви позивачу про готовність відповідача сплатити страхове відшкодування за умови надання документів та відмови у їх надані з боку позивача, не спростовує факту не сприяння позивачем відповідачу у розслідуванні причин та обставин спірної події, а також підтвердженні розміру спричинених збитків.
Таким чином, з урахуванням положень п. 37.1.3 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", судова колегія дійшла висновку, що невиплата відповідачем страхового відшкодування зумовлена неможливістю встановлення дійсних причин та обставин настання спірної події, а також визначення розміру завданого збитку, що було наслідком недобросовісного та неналежного виконання позивачем своїх зобов`язань.
Судова колегія звертає увагу, що для виплати страхового відшкодування необхідним є встановлення всіх елементів такого зобов`язання, а саме: факту ДТП, причин та обставин її настання, розміру заподіяної шкоди, що здійснюється в т.ч. за наслідками виконання особою, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), водіями причетними до ДТП транспортних засобів та іншими зацікавленими особами покладеного на них Законом обов`язку з сприяння страховику в розслідуванні причин та обставин відповідної ДТП та надання страховику інформації щодо причин та обставин її настання.
Водночас, матеріали справи не містять доказів виконання позивачем визначених п. 33-1.1 ст. 33-1 та пп. в) ч. 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язків, що унеможливлює встановлення страховиком (відповідачем) факту дорожньо-транспортної пригоди, причини і обставини її настання, а також розмір заподіяної шкоди та в силу положень п. 37.1.4 ст. 37 зазначеного Закону є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування, що свідчить про правомірність дій відповідача, а отже судова колегія дійшла до висновку, що вказаними діями прав позивача не порушено, а відповідно і відсутнє право, яке підлягає судовому захисту.
Відповідно  статті 13 Конвенції "Про захист прав і основоположних свобод людини", кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У п. 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. ст. 15,  16  ЦК  України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, отже, встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорювання і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.
Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен ураховувати критерії ефективності таких засобів захисту та вимоги частин 2-5  ст. 13 ЦК України  щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити реальне поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі №910/6642/18.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. 
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.
Таким чином, беручи до уваги вище встановлені обставини у даній справі, а також з огляду на недотримання позивачем приписів ст.ст. 33, 33-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов передчасних висновків про правомірність заявлених позовних вимог.
Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. 
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. 
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №  37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). 
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Відповідно до ст. ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, крім того неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні місцевого господарського суду, не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" - задовольнити.
Рішення Господарського суду міста Києва від 19.02.2020 у справі №910/16951/19 скасувати. 
Прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка" (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 70-А, код ЄДРПОУ 20033533) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Еталон" (03057, м. Київ, вул. Дегтярівська, 33-Б, 2 під`їзд, код ЄДРПОУ 20080515) 2881 (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну гривню) 50 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
Матеріали справи №910/16951/19 повернути до господарського суду першої інстанції.

Головуючий суддя                                                            В.В. Куксов 

Судді                                                                                М.Л. Яковлєв

                                                                                Є.Ю. Шаптала