справа № 371/1274/18                                      головуючий у суді І інстанції Капшук Л.О.
провадження № 22-ц/824/4740/2020              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
28 квітня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 
В С Т А Н О В И В: 
 
            У жовтні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 липня 2014 року у розмірі 23 245 грн. 02 коп. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву від 18 липня 2014 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 7 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір. При укладенні договору відповідач дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. ОСОБА_1 не виконує належним чином зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.  
Заочним рішенням Миронівського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 3 100 грн. 20 коп. та понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 235 грн., всього 3 335 грн. 20 коп. 
В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що з моменту підписання заяви фізичною особою був укладений договір у порядку ст. 634 ЦК України. Відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Позивач посилається на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18 та вказує на те, що дана справа має бути розглянута з урахуванням висновків, які містяться у зазначеній постанові, а також у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц та від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц. У анкеті-заяві відповідач вказала інформацію про себе та висловила згоду про оформлення договору, отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчила власне волевиявлення. Відповідач особисто поставила підпис про отримання договору, а, відповідно, і про всі відомі його умови. Саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17. Суд не врахував вказані обставини та залишив поза увагою положення умов і правил надання банківських послуг. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, відображає рух коштів за карткою та є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань у певні періоди часу. Виписка про рух коштів також підтверджує ці обставини. Дії з користування кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, а розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості, у тому числі, і за тілом кредиту. Розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався. Докази належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем не було надано. Позивач посилається на ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Вирішуючи питання щодо періоду стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд мав також керуватися приписами ст. 536 ЦК України, згідно яких боржник зобов`язаний сплачувати проценти не за можливість скористатися кредитом, а саме за користування ним. АТ КБ «Приватбанк» посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17. Висловлена правова позиція у постанові від 03 липня 2019 року не вказує на застосування положень ст. 536 ЦК України. Проте, іншими постановами Великої Палати Верховного Суду встановлено порядок застосування вказаних положень Закону. У даному випадку наявні кредитні правовідносини і факт користування коштами, наданими у кредит, а тому суд не мав права відмовляти у задоволенні вимог і щодо стягнення процентів, як з моменту отримання коштів, так і з моменту отримання кредитного договору. Більш того, у справі № 910/1238/17 Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття «відсотки за правомірне користування чужими коштами», що передбачено ст. 356 ЦК України, та «відсотки за неправомірне користування боржником грошовими коштами». Позивач також посилається на постанови Верховного Суду у справі № 205/2825/18 та у справі № 755/7704/15-ц. Якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, суд повинен був надати свій розрахунок. Однак, суд ухилився від своїх прямих обов`язків, тобто, від здійснення правосуддя.             
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України. 
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено, що 18 липня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.9).
Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 18 липня 2014 рокустаном на 09 вересня 2018 року складає 23 245 грн. 02 коп., з яких: 3 100 грн. 20 коп. - тіло кредиту; 9 146 грн. 57 коп. - нараховано відсотків за користування кредитом; 9 415 грн. 15 коп. - нараховано пені; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1 083 грн. 10 коп. - штраф (процентна складова) (а.с.7).
Ухвалюючи рішення про відмову у стягненні відсотків, пені та штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов'язань.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 7 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
На підтвердження вказаних обставин позивач надав суду розрахунок заборгованості, анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.
Суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість по тілу кредиту, не дивлячись на те, що підписана позичальником анкета-заява не містить розміру бажаного кредитного ліміту, а також з наданої суду копії заяви неможливо встановити, яку картку виявила бажання отримати відповідач.
Проте, ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог, а, відтак, підстави для його перегляду в цій частині відсутні.
 АТ КБ «Приватбанк» вважає, що суд безпідставно не стягнув на його користь відсотки, пеню та штрафи.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач зазначає, що з моменту підписання заяви фізичною особою був укладений договір у порядку ст. 634 ЦК України. Відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. 
Особливістю договору приєднання є те, що позичальник приймає і погоджується із запропонованими кредитором умовами без права вносити свої пропозиції щодо цих умов. Виходячи з позовних вимог, саме про такий договір зазначає банк.
Підписом у анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, що є договором приєднання, відповідач погодилася з умовами та правилами. Однак, з цієї анкети-заяви не вбачається суми наданого кредитного ліміту, а, отже, застосування Умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим.
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року справа № 700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року справа № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року справа № 364/594/17, від 24 травня 2018 року справа № 630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року справа № 357/16301/15-ц, від 03 квітня 2019 року № 221/5089/16-ц.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» містить розмір базової процентної ставки у місяць, порядок нарахування пені та штрафів. Такий розмір та порядок нарахування залежать від того, який вид картки отримано позичальником. Однак, у зв`язку з відсутністю підпису позичальника на вказаному Витязі, відсутністю доказів надання кредитних коштів у зазначеному позивачем розмірі, а також неможливістю встановити який вид картки виявила отримати відповідач, такий Витяг не може бути прийнятий до уваги судом.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, позивач вказує на те, що у анкеті-заяві відповідач вказала інформацію про себе та висловила згоду про оформлення договору, отримання кредитної картки, засвідчивши це своїм особистим підписом. Саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Розрахунок заборгованості та виписка про рух коштів відображають рух коштів за карткою та є інформаційними документами по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображають стан нарахувань у певні періоди часу. 
У той же час, у постанові Великої Палати Верхового Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зазначено, що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах надання банківських послуг надає кредитору можливість додавати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. А, отже, для того, щоб Умови та Правила банку були застосовані необхідно, щоб вони містили підпис позичальника.
Наявність персональних даних відповідача у анкеті-заяві, її підпис, а також наданий суду розрахунок заборгованості та виписка про рух коштів, не свідчать про те, що ОСОБА_1 погодилася на розмір відсотків, пені, штрафів та порядок їх нарахування на тих умовах, на яких наполягає позивач.
Відсутність доказів, які підтверджують отримання коштів у зазначеному позивачем розмірі, не дає можливості перевірити правильність нарахування відсотків, пені, штрафів та застосувати Умови та Правила у будь-якій редакції. 
АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, він повинен був надати свій розрахунок. Однак, суд ухилився від своїх прямих обов`язків, тобто, від здійснення правосуддя.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а суд оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» вказує на те, що дії з користування кредитними коштами свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, а розрахунок заборгованості підтверджує розмір заборгованості. Розрахунок заборгованості відповідачем не оскаржувався. Докази належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідачем не було надано. 
Проте, навіть якщо ОСОБА_1 вчиняла одні дії та утрималася від вчинення інших, це не свідчить про те, що вона погодилася на нарахування відсотків, пені та штрафів у заявлених позивачем до стягнення розмірах. 
Позивач посилається також на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, згідно з якою позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що суд мав також керуватися приписами ст. 536 ЦК України, відповідно до якої за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.АТ КБ «Приватбанк» посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, в якій наголошено на тому, що навіть в інших правовідносинах, пов`язаних з грошовими зобов`язаннями, нарахування процентів за користування чужими коштами може бути здійснено на рівні облікової ставки Національного банку України за аналогією закону на підставі приписів ст. 1048 ЦК України. 
У той же час, звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» в позовній заяві вказував на Умови та правила надання банківських послуг та нараховував відсотки у порядку, визначеному у них. Вимог про стягнення відсотків за користування позиченими коштами з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, ст. 1048 ЦК України позивач не пред`явив.
Позивач вважає, що при розгляді даної справи суд мав врахувати висновки, які містяться у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц та від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц.
Однак, апеляційний суд вважає, що застосуванню підлягає постанова Великої Палати Верхового Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки на час розгляду апеляційним судом даної справи не існує інших судових рішень Великої Палати Верховного Суду, в яких було б відступлено від зазначеної правової позиції.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення відсотків, пені та штрафів відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.  
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення. 
Заочне рішення Миронівського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повне судове рішення складено 28 квітня 2020 року.

 
Судді                                                                                     Фінагеєв В.О.
 
                                                                                     Кашперська Т.Ц.
 
         Яворський М.А.