Номер провадження: 22-ц/813/5732/20 
Номер справи місцевого суду: 500/6755/15-ц
Головуючий у першій інстанції Жигулін С. М.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря – Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Ізмаїльської міської ради про визнання недійсними рішення про передачу земельної ділянки у власність, договору купівлі-продажу земельної ділянки, державних актів на землю та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 про скасування рішення Ізмаїльської міської ради та визнання недійсними договору купівлі-продажу та державних актів на право приватної власності на землю,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 звернувся із позовною заявою до суду до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Ізмаїльської міської ради про визнання недійсними рішення про передачу земельної ділянки у власність, договору купівлі-продажу земельної ділянки, державних актів на землю. 
Позовна заява вмотивована тим, що право власності позивача на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 підтверджене договором дарування від 01 грудня 1994 року. Також рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради від 24 грудня 2012 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 . Разом із тим на підставі рішення виконкому Ізмаїльської міської ради за №101-XXII від 04 квітня 1997 року відповідачеві було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0387 гектари за адресою АДРЕСА_1 , а 29 вересня 1999 року відповідач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу стала власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за вказаною адресою. Також пояснив, що 05 листопада 1999 року на підставі рішення ізмаїльської міської ради від 31 липня 1998 року за №46-XXIII вказана особа отримала державний акт на право приватної власностіі на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 площею 0,0387 гектари, де відповідачі збудували житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями. Разом із тим 29 листопада 2012 року інспекцією ДАБК в Одеській області було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , на які рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради оформлено право власності позивача та 24 грудня 2012 року видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно за №1592. оформлення державних акті на земельні ділянки проводились без узгодження меж, а в наступний час розмір земельної ділянки за державним актом на землю не відповідає фактичному стану на час розгляду справи по суті спору.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2010 року визнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради від 31 липня 1998 року за №46-XXIII в частині пункту видачі ОСОБА_1 державного акту на земельну ділянку, розташована на території АДРЕСА_2 .
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов?язання ОСОБА_3 знести житловий будинок літ. «А» і гараж літ «Ж»; про скасування рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Одеської області за №1831 від 21 грудня 2012 року; про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно за №1592 від 24 грудня 2012 року на ім?я ОСОБА_3 ; про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на будинок АДРЕСА_1 . 
Третя особа, заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 заявила аналогічні позовні вимоги з посиланням на порушення її права співвласника в якості подружжя позивача з 02 березня 2000 року.
Відповідачі в судове засідання не з?явились, повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про причину неявки не повідомили. Представники відповідачів проти позовних вимог заперечують, заявили клопотання про відмову у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності, посилаючись на те, що із вказаними порушеннями позивач був ознайомлений на момент прийняття рішення по справі №2а-12/10, по якій позовна заява надійшла до суду 17 квітня 2007 року, а справа по суті спору була розглянута у вересні 2010 року. Разом із тим вважають відсутніми правові підстави для визнання недійсним рішень Ізмаїльської міської ради, договору купівлі-продажу та державного акту на право приватної власності на землю.
Представник Ізмаїльської міської ради проти позовних вимог заперечує через пропуск позивачем строку позовної давності, посилаючись на те, що із вказаними порушеннями позивач був ознайомлений на момент прийняття рішення по справі №2а-12/10, по якій позовна заява надійшла до суду 17 квітня 2007 року, а справа по суті спору була розглянута у вересні 2010 року.
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним рішення Ізмаїльської міської ради народних депутатів від 04 квітня 1997 року за № 101 - XXII в частині затвердження рішення Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради народних депутатів від 19 березня 1997 року № 211 та передачі у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,0387 га. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 10 червня 1997 року на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення Ізмаїльської Ради народних депутатів від 04 квітня 1997 року № 101 – XXII та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 274. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,0387 гектари, укладений 29 вересня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та посвідчений державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером 4679. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий 05 листопада 1999 року на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення Ізмаїльської міської Ради народних депутатів від 31 липня 1999 року № 46 – XXIII та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1474.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.
У відзиві ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що судове рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції 04 червня 2020 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином.
29 травня 2020 року від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи, яка вмотивована тим, що представнику ОСОБА_5 призначено операцію, а адвокат Рубцов В.Г. бере участь у суді першої інстанції у справі №946/2547/20.
04 червня 2020 року від адвоката Жмуда О.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , надійшла заява про розгляд справи за участю сторін.
Розглянувши вказані заяви, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні вказаних клопотань з огляду на наступне.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим судом касаційної інстанції, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мають повноважень встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з огляду на наявність необхідності у таких поясненнях.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при апеляційному розгляді, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Оскільки судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить. 
Крім того суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання скаржників на те, що представник ОСОБА_5 не може бути присутній у судовому засіданні у зв`язку зі проведенням операції, оскільки така особа не була залучена як представник у справі та матеріали справи не містять таких доказів. Також посилання про те, що адвокат Рубцов В.Г. зайнятий у іншому судовому засіданні є неспроможними, оскільки не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 15 червня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області на підставі актового запису за №65 від 02 березня 2000 року підтверджена реєстрація шлюбу між позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору.
Спільне проживання вказаних сторін в житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , право власності на яке за свідоцтвом №1592 від 24 грудня 2012 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради 21 грудня 2012 року за номером 1831 визнано за позивачем суд визнає за обставину, яка зумовила звернення вказаних сторін з аналогічними позовними вимогами.
За дослідженими в судовому засіданні у суді першої інстанції обставинами, які пов?язані з розглядом Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області справи між сторонами за №1510/7106/12 було проведено будівельно-технічну експертизу, за результатом якої складено висновок №3837 від 12 лютого 2015 року, в якому експертом було встановлено, що фактична межа між земельними ділянками АДРЕСА_3 НОМЕР_2 і АДРЕСА_3 НОМЕР_3 не відповідає межі, яка зазначена в кадастровій базі даних, в результаті площа налягання земельної ділянки ОСОБА_3 на земельну ділянку ОСОБА_1 складає 8,7 кв.м, а площа налягання земельної ділянки ОСОБА_1 на земельну ділянку ОСОБА_3 складає 5,7 кв.м. Також було встановлено, що на земельній ділянці ОСОБА_1 знаходиться частина належного ОСОБА_3 гаражу та будинку.
В судовому засіданні сторони визнали доведеною вказану обставину, у зв?язку із чим вказана обставини не підлягає доказуванню у відповідності до вимог ст. 82 ч.1 ЦПК України.
Оскільки оформлення державних актів на землю як на ім`я ОСОБА_2 , так і на ім`я ОСОБА_1 проводилось без узгодження меж земельної ділянки АДРЕСА_2 із землекористувачем суміжної земельної ділянки № НОМЕР_2 , це призвело до порушення норм чинного законодавства землекористувача та власника житлового будинку, яке пов?язано з передачею у власність відповідачів земельної ділянки площею 8,7 кв.м, яка перебувала у користуванні позивачів та на якій знаходиться частини належного позивачам будинку та гаражу.
Вказана обставина третій особі, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору стала відома в 2016 року після залучення до участі у справі за результатами скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції ухвалю колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року.
Відповідно до вимог договору дарування від 01 грудня 1994 року позивач ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1 , яке складалося в цілому з: літ. А - будинок жилою площею 47,6 кв.м, літ. Б - літня кухня, літ. В - вбиральня, літ. Д - гараж, розташоване на земельній ділянці пл. 423 кв.м. Конфігурація та межі земельної ділянки були зазначені в технічному паспорті на домоволодіння.
Рішенням Ізмаїльської міської ради народних депутатів від 04.04.1997 р. № 101 - XXII було затверджено рішення Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради народних депутатів від 19.03.1997 р. № 211 видано 10.06.1997 р. на підставі рішення ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на землю, а саме, на земельну ділянку АДРЕСА_2 площею 0,0387 гектари.
Разом із тим, за договором купівлі-продажу від 29 вересня 1999 року між відповідачами: ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 вищезазначену земельну ділянку площею 0,0387 гектари і в той же день ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу набула право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_2 .
За результатами вказаного 05 листопада 1999 року на підставі рішення Ізмаїльської міської ради народних депутатів від 31 липня 1998 року за № 46-ХХІІІ на ім`я ОСОБА_1 було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 , площею 0,0387 га, який було зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 147426.04.2006 р., а також ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на новозбудований житловий будинок загальною площею 336,5 кв. м, житловою - 136 кв. м.
Згідно ст. 22 ЗК України 1990 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
У відповідності до п. 1.10. Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)» затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 р. № 28, технічна документація при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються, включає: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.
Разом із тим, враховуючи вищевикладені обставини, встановлення розміру та меж в натурі між суміжними земельними ділянками, які є у користуванні сторін по справі, не відбулось.
Вказані обставини визначені в рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2010 року, яким у свою чергу визнано протиправним та скасовано рішення Ізмаїльської міської ради від 31 липня 1998 року за №46-XXIII в частині пункту видачі ОСОБА_1 державного акту на земельну ділянку, розташована на території АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч. З ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
В результаті неузгодження з ОСОБА_3 меж сусідньої земельної ділянки, у власність відповідачів було передано частину земельної ділянки, яка перебувала у користуванні ОСОБА_3 та знаходиться під належною будівлею, що вбачається з графічних матеріалів справи.
Відповідно до ч. 8 ст. 17 ЗК України передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.
Таким чином, дії Ізмаїльської міської ради щодо передачі відповідачам земельної ділянки № НОМЕР_3 в розмірах та в межах зазначених в оскаржуваних державних актах на право приватної власності на землю є незаконними.
Згідно з вимогами ст. 123 ч.1 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. За таки обставин, у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, за висновком постанови Верховного Суду України по справі № 6-57цс13 недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року визнано обґрунтованою відмову за рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 вересня 2016 року щодо зносу належних позивачеві ОСОБА_3 будівель за адресою АДРЕСА_1 .
З урахуванням рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2010 року визнається недійсним рішення Ізмаїльської міської ради народних депутатів від 04 квітня 1997 року № 101 - XXII в частині затвердження рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради народних депутатів від 19.03.1997 р. № 211 про передачу у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки АДРЕСА_2 , площею 0,0387 га, та визнання недійсними державного акту на праві приватної власності на землю від 10 червня 1997 року та від 05 листопада 1999 року.
Аналогічно з урахуванням протиправності визнання права власності на земельну ділянку, підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу від 29 вересня 1999 року, за яким ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку АДРЕСА_2 , площею 0,0387 гектарів.
Зважаючи на те, що звернення позивача та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, пов?язано з інформацією у висновку експерта за № 3837 від 12 лютого 2015 року, на підставі якого було прийнято судове рішення, а також з ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2017 року, визнається необґрунтованим посилання відповідачів щодо пропуску позивачем та третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору строку позовної давності.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав. 
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судове рішення складено 15 червня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк