КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 753/13273/17
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3989/2020

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
26 лютого 2020 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року у складі судді Мицик Ю.С.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції м. Києва, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності,- 
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції м. Києва, та з урахуванням заяви про зміну предмету позову,  просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.12.2016року, видане їй сьомою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1583 в частині зазначення, що ОСОБА_6 1926 року народження є спадкоємцем 1/2 частки спадщини, зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_7 1949 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Просила визнати за нею право власності на 1/4 частки житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її бабуся ОСОБА_6 , яка свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті сина ОСОБА_7 за життя не отримала, спадкоємцями за законом після смерті бабусі є позивач та відповідачі. ОСОБА_6 не прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_7 та не вступила в управління та володіння спадковим майном, остільки з покійним разом не проживала, а заяву  до нотаріальної  контори  подала за сплином передбаченого законом шестимісячного строку.
У зв`язку з чим, позивач вважає, що може отримати свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно після смерті свого батька ОСОБА_7 .
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року в позові відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з оскаржуваним рішенням не погоджується, вважає його незаконним і необґрунтованим, висновки якого не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом зроблено вірний висновок щодо правового регулювання спірних правовідносин, однак, не вірно застосовано норми ст. 549 ЦК УРСР.
Також суд надав перевагу доказам, наданим відповідачами, що не підтверджують спірні правовідносини, та не взяв до уваги докази, надані позивачем в обґрунтування своє позиції.
Крім того, вказано, що судом неправомірно не взято до уваги доводи свідків, які не є суперечливими. У суду не було підстав не довіряти особам, що були допитані у судовому засіданні, та повідомлялись про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень.
Враховуючи зазначене вказала, що оскільки бабуся ОСОБА_6 , як спадкоємиця, не прийняла спадщину, її частка відповідно до приписів ст. 554 ЦК України має перейти до позивача (іншого спадкоємця). Тому вважає, що позовна вимога щодо визнання права власності на частку у спадковому майні за ОСОБА_1 є цілком обґрунтованою та доведеною. Просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , зазначає, що її доводи є безпідставними та такими, що суперечать нормам матеріального та процесуального права.
Вказує, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б не свідчили про неприйняття спадщини ОСОБА_7 , яка відкрилась після смерті її сина ОСОБА_7 .
Крім того, зазначила, що покази свідків є  суб`єктивними, не підтверджуються жодними доказами та базуються виключно на припущеннях.
 Враховуючи зазначене, просила відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші сторони у справі відзиву не надали.
Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 ,  ОСОБА_3 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_5 , який просив апеляційну скаргу відхилити, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як убачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилася спадщина на Ѕ частку житлового будинку з надвірними   будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1   (а.с. 126 т. 1 на зв.).
Встановлено, що на підставі договору дарування, посвідченого десятою Київською державною нотаріальною конторою 18.03.74, реєстровий № 2-357, зареєстрованого Київським міським БТІ 04.04.1974 за № 21546, ОСОБА_7 набув право власності на Ѕ частку вказаного будинку (а.с. 14-15 т. 1).
Співвласником іншої частки домоволодіння була мати ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , згідно рішення народного суду Дарницького району м. Києва від 12.09.1973 (а.с. 17 т. 1). 
За час життя ОСОБА_7 заповіту не залишив.
Відповідно до свідоцтва про народження та свідоцтва про одруження ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_7 (а. с. 127-127 т.1  на зв.).
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 .
Згідно спадкової справи, ОСОБА_1 10.09.2002 року звернулася в сьому Київську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини (а.с. 123 т. 1 на зв.).
Також, 06.09.2005 року із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_6 (а.с. 124 т.1 на зв.), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.170 т.1)
Після смерті ОСОБА_6 до сьомої Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулися: ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_11 (син), ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_5 (донька), ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_1 (онука), ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 (син) (а.с. а.с. 169, 169 зв.,  170, 176 зв., 180 т.1).
01.08.2014 року до сьомої Київської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_4, який відмовився від належної йому частки спадщини після смерті ОСОБА_6 на користь доньки ОСОБА_5 (а.с. 183 т.1. зв.).
05.08.2014 року до сьомої Київської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3, який відмовився від належної йому частки спадщини після смерті ОСОБА_6 на користь онуки померлої ОСОБА_1 (а.с. 185 т.1).
29.01.2016року державним нотаріусом сьомої Київської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_11 свідоцтво на право на спадщину за заповітом на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належала померлій ОСОБА_6 (а.с. 218 зв. т.1).
Таким чином, на час розгляду справи співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_11 частка якого складає Ѕ від домоволодіння та ОСОБА_1 частка якої складає ј від домоволодіння. На іншу ј частку вказаного домоволодіння свідоцтво про право на спадщину не видавалося.
ОСОБА_1   звертаючись у суд з позовом, вимоги обґрунтовувала тим, що за життя її батьку ОСОБА_7 належала Ѕ частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1 .
Встановлено, що після смерті ОСОБА_7 , 10.09.2002 року позивачка звернулася до сьомої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, яка складала Ѕ частину вказаного житлового будинку (а.с.123 т.1).
 Із заявою про прийняття спадщини після смерті сина - ОСОБА_7  ІНФОРМАЦІЯ_7 звернулася покійна ОСОБА_6 , яка  померла ІНФОРМАЦІЯ_2 свідоцтво про право на спадщину після смерті сина не отримала (а.с.124 т.1).
Як убачається з матеріалів справи, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину позивач звернулась до сьомої Київської державної нотаріальної контори 18.07.2014 року (а.с. 132 т. 1).
23.07.2014 року завідувачем сьомої Київської державної нотаріальної контори позивачу роз`яснено про те, що ОСОБА_6 надала паспорт в якому був штамп про реєстрацію в спадковому будинку, тобто вона є спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину, виходячи з цього Ѕ частина житлового будинку розподіляється між двома спадкоємцями ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , запропоновано останній отримати свідоцтво про право на спадщину на ј частину житлового будинку (а.с. 132 зв. т.1).
28.12.2016 року державним нотаріусом сьомої Київської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_12 О.М. свідоцтво на право на спадщину за законом на ј частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_7 (а.с. 162 т.1).
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва на право на спадщину за законом, виданого 28.12.2016 року державним нотаріусом сьомої Київської державної нотаріальної контори на ј частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з підстав його недоведеності, оскільки встановлено, що ОСОБА_6 фактично прийняла спадщину, виходячи з цього Ѕ частина спірного житлового будинку розподіляється між двома спадкоємцями, тобто ОСОБА_1 і ОСОБА_6 та враховуючи, що вимога про визнання права власності на ј частку житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є похідною від вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, вона також не підлягає задоволенню. 
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права.
Твердження апеляційної скарги про те, що   ОСОБА_6   по АДРЕСА_1  була лише зареєстрована, але не проживала за цією адресою, а мешкала по АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим спадщину  після смерті сина -  ОСОБА_7   не прийняла,  колегія суддів визнає безпідставними.
Згідно ст. 525 ЦК України (1963 р.)  часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України (1963 р.) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.
При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. (ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 р.)
Статтею 548 ЦК України (1963 р.), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 549 ЦК України (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:
1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;
2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
Відповідно до ст. 553 ЦК України (1963 р.) спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.
Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 Як убачається зі справи, покійна ОСОБА_6 , звертаючись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сина, вказувала на те, що вона мешкає за адресою АДРЕСА_1 й прийняла спадщину, яка складається з Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 . Приймаючи заяву, державний нотаріус перевірив особу ОСОБА_6 за паспортом НОМЕР_4, виданого Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 07.12.2002 року, відповідно до даних у якому містилася інформація про факт прописки  у житловому будинку з 22.02.1956року (а.с.124,125 т.1).    
З долученої до справи довідки, виданої КП «Господар» Дарницького району міста Києва №152 від 30.04.2014року убачається, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 , була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 з 22.02.1956 року по 05.02.2014року (а.с.171 т.1).
 Зі справи убачається, що смерть ОСОБА_6 зафіксовано ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою АДРЕСА_2 в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3» Дарницького району м. Києва (а.с.243 т.1).
   Разом з тим, згідно даних  долученої до справи карти медичного обстеження  ОСОБА_6 за 1987 рік, медична допомога покійній надавалася саме за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.49-50 т.2).
 Саме за вказаною адресою проживання  АДРЕСА_1 ОСОБА_6   комісією з розгляду питань встановлення пенсії за особливі заслуги перед  Україною Пенсійного Фонду України в м. Києві 26.09.2003року за №67 було встановлено пенсію за особливі заслуги перед Україною (а.с.43 т.2).
Згідно квитанції №5397/0489 від 20.09.2003року ОСОБА_6 було сплачено земельний податок за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (а.с.42 т.2).
Як свідчать дані страхового свідоцтва серії НОМЕР_1 та квитанції серії НОМЕР_2 від 10.03.1989року, ОСОБА_6 страхувала своє життя, як мешканка АДРЕСА_1 (а.с.46-54 т.2).
 У акті прийому-передачі  цінних паперів до договору купівлі-продажу № 115 від 13 березня 2002 року ОСОБА_6 вказувала адресу проживання АДРЕСА_1 (а.с.44 т.2).
Згідно інформації, яка міститься у квитанції на прийом платежів по обов`язковому державному страхуванню, серії НОМЕР_3 , ОСОБА_6 сплачувала відповідний платіж 20.07.1988 року як мешканка АДРЕСА_1 (а.с.46 т.2).
 Позивач зазначала, що житловий будинок з відповідною частиною надвірних будівель та споруд у АДРЕСА_1 був поділений в натурі за домовленістю співвласників - баби  ОСОБА_6 та діда ОСОБА_13 у 1973 році.
Згідно даних договору дарування  від 18.03.1974 року, ОСОБА_13 подарував  ОСОБА_6 Ѕ частину будинку, який у цілому має житлову площу 22,1 кв.м. та надвірні будівлі (а.с.138 т.1).
На Ѕ частину будинку по АДРЕСА_1 було зареєстровано й право власності  покійного (а.с.140 т.1). 
Рішенням №332 виконкому Дарницького районної ради  народних депутатів від 11.07.1988 року затверджено існуюче планування будинків, частин їх у зв`язку з газифікацією, внутрішнім переплануванням, забудовою різних приміщень та надвірних споруд, зокрема, частини будинку АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_7 (а.с.139  зв. т.2).
Отже, реєстрація права власності на ім`я ОСОБА_7 проведена не на квартиру будинку, а  Ѕ частину житлового будинку.
 На окремі квартири  нерухомість не була поділена, в той час як згідно матеріалів справи, покійна ОСОБА_6 , згідно матеріалів справи, була зареєстрована по АДРЕСА_1 .
З огляду на викладене та матеріали справи, у їх сукупності, колегія суддів  визнає обґрунтованими та належно мотивованими висновки районного суду про відсутність підстав до визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом.  
Та обставина, що місцем смерті покійної є інша адреса, а не спірне помешкання, колегія суддів визнає таким, що на суть прийнятого рішення не вливає, остільки відповідно до справи, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6   станом на дату смерті сина ОСОБА_7 , мала поважний вік - 74 роки й згідно матеріалів, після 2005 року проживала по АДРЕСА_2 , остільки за станом здоров`я потребувала допомоги.
Твердження про відсутність у долученій до справи будинковій книзі по АДРЕСА_1 інформації про реєстрацію покійної за вказаною адресою, колегія суддів визнає таким, що не заслуговує на увагу, остільки, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_6 була зареєстрована (прописана) у спірному будинку  22.02.1956 року, в той час із долученої до справи  будинкової книги убачається, що  в зазначену книгу інформація була перенесена зі старої будинкової книги на підставі  договору дарування та заяви 17.09.1998 року та стосувалася факту реєстрації ОСОБА_7 та його родини  (а.с.235, 236 т.1).
Згідно матеріалів, покійна ОСОБА_6 у спірний період була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_1 , вела у ньому господарство й лише після 2005року переселилася за іншою адресою.
Поясненням допитаних судом у якості свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 у рішенні дана належна оцінка. До того ж свідок ОСОБА_17 вказувала про оренду нею житла у період 2008-2009 років, в той час як згідно матеріалів, покійна після 2005 року маючи похилий вік (80років) переселилася на АДРЕСА_2 . 
Твердження свідків про не проживання покійної  по АДРЕСА_1 у період вступу нею у фактичне володіння спадковим майном,  спростовуються  долученими до справи письмовими доказами, а також змістом заяви покійної ОСОБА_6 , адресованої сьомій Київській державній нотаріальній конторі, у якій вона указувала про проживання у АДРЕСА_1 й фактичне прийняття спадщини після смерті сина.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що за життя покійної, при наявності інформації про подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті сина у 2005 році, у судовому порядку не спростовувався зазначений факт, й лише за спливом тривалого періоду часу та після настання смерті ОСОБА_6   ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) у відсутність можливості покійної особисто надати докази на спростування обставин, якими обґрунтовано вимоги, було подано позов у суд. 
При цьому, колегія суддів у черговий раз звертає увагу на те, що хоча будинок  по АДРЕСА_1 фактично був поділений, проте  покійний ОСОБА_7 був власником його Ѕ частини, а без відповідної державної реєстрації нерухомого майна в установленому порядку на окремі  домоволодіння (квартири) та при наявності  доказів реєстрації й проживання покійної ОСОБА_6 у будинку,  вважає обґрунтованими висновки районного суду про відсутність підстав до задоволення позову. 
Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального й процесуального права застосовано правильно.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення поданої по справі  апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 листопада 2019 року залишити без змін.
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 березня 2020 року.

 
Суддя-доповідач:   

Судді: