ПОСТАНОВА
Іменем України

16 квітня 2020 року 
Київ
справа №826/14729/15
адміністративне провадження №К/9901/26551/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС на постанову Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Старової Н.Е., суддів Мєзєнцева Є.І., Чаку Є.В. від 02 березня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар» до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників (далі - відповідач, Офіс), в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення від 27 травня 2015 року №0000584230, яким до платника за порушення граничного строку сплати сум грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємства за 2014 рік застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 220807,28 грн.

Обґрунтовуючи позовну заяву, зазначало про відсутність законних підстав для застосування до Товариства штрафних санкцій за затримку строку сплати грошового зобов`язання з податку на прибуток, оскільки несвоєчасне погашення вказаного платежу сталося з вини податкового органу внаслідок невиконання заяви позивача щодо спрямування переплати на погашення зобов`язань.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що заява на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань із зазначенням напряму перерахування коштів повинна бути подана платником податків з урахуванням строків, передбачених законодавством для підготовки органом державної фіскальної служби висновку про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та строків, протягом яких здійснюється повернення коштів органом державного казначейства, тобто за 20 днів до граничного терміну сплати узгодженого грошового зобов`язання, а відтак, оскільки позивач звернувся із заявою про перерахування коштів лише 04 березня 2015 року, а граничним терміном сплати було 11 березня 2015 року, то зарахування коштів до Державного бюджету України 17 березня 2015 року не свідчить про вчасне виконання Товариством свого податкового обов`язку.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 02 березня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове про задоволення позову Товариства; визнав протиправним та скасував оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Ухвалюючи таке рішення, апеляційний суд виходив з того, що положеннями статті 43 Податкового кодексу України (далі - ПК України), якою регламентовано алгоритм дій державних органів та їх взаємовідносини в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань, не встановлено граничного терміну, до якого платник податків зобов`язаний подати заяву про перерахування коштів в рахунок погашення податкових зобов`язань, й останні поширюють свою дію за колом осіб на контролюючий орган, та на орган, який забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів, а не на платника податків, а тому, подавши заяву про перерахування коштів 04 березня 2015 року, тобто до закінчення граничного терміну сплати зобов`язань з податку на прибуток (11 березня 2015 року), позивач не порушив вимог пункту 57.1 статті 57 ПК України й у контролюючого органу відсутні підстави для застосування штрафних санкцій, передбачених пунктом 126.1 статті 126 цього Кодексу.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Офіс великих платників податків ДФС подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив його скасувати, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилається на помилковість позиції апеляційного суду, оскільки позивачем допущені порушення вимог пункту 57.1 статті 57 ПК України, які полягають у сплаті грошових зобов`язань по податку на прибуток за 2014 рік за межами граничних строків їх сплати. Вважає, що податковим законодавством передбачено 15-ти денний строк для направлення висновку до органу, який забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів, а тому, враховуючи, що позивачем подана заява про перерахування коштів 04 березня 2015 року, а їх зарахування до Державного бюджету України відбулось 17 березня 2015 року, відповідач дотримався строків підготовки та направлення висновку й підстави вважати такі його дії протиправними відсутні. На думку Офісу, норми ПК України не звільняють платника податків від обов`язку своєчасної сплати узгоджених податкових зобов`язань у разі подання заяви про спрямування переплати на їх погашення.

Позивач правом на подання письмових заперечень на касаційну скаргу не скористався.

Справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариством подано до контролюючого органу податкову декларацію з податку на прибуток підприємства за 2014 рік від 27 лютого 2015 року, реєстраційний номер 9081277829, та уточнюючу податкову декларацію з податку на прибуток підприємства за 2014 рік від 10 березня 2015 року, реєстраційний номер 9081580169, у яких задекларовано податок на прибуток за звітний податковий період у сумі 2527702,00 грн.

Відповідно до акта звірення розрахунків №1930-20 від 07 квітня 2015 року за період з 01 січня 2015 року по 31 березня 2015 року у позивача на кінець даного періоду обліковувалась переплата з авансових внесків з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 3134577,00 грн. Наявність переплати не заперечувалась та визнавалась відповідачем у ході розгляду справи.

З метою реалізації свого права щодо розпорядження надміру сплаченими сумами платежів 04 березня 2015 року Товариство звернулось до відповідача із заявою №45, у якій просило надміру сплачені авансові внески з податку на прибуток приватних підприємств зарахувати в рахунок оплати податку на прибуток приватних підприємств в сумі 3731674,00 грн.

Фактично зарахування коштів до Державного бюджету України відбулось 17 березня 2015 року згідно сформовано суб`єктом владних повноважень платіжного доручення №1004-20 на виконання вищевказаної заяви Товариства про зарахування надміру сплачених авансових внесків в рахунок оплати податку на прибуток.

В подальшому Офісом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку своєчасності сплати Товариством до бюджету податкового зобов`язання з податку на прибуток підприємства за 2014 рік по декларації від 27 лютого 2015 року, реєстраційний номер 9081277829, результати якої оформлено актом від 18 травня 2015 року №529/28-10-42-30/32384621, у якому відповідач дійшов висновку про сплату позивачем самостійно визначеного грошового зобов`язання у сумі 2208072,78 грн. з порушенням граничного строку, визначено пунктом 57.1 статті 57 ПК України, який припадав на 11 березня 2015 року, а фактично сплачено 17 березня 2015 року з затримкою на 5 календарних днів.

На підставі акту перевірки відповідач прийняв оскаржуване податкове повідомлення-рішення, згідно з яким на підставі статті 126 ПК України за порушення строків сплати суми грошового зобов`язання у сумі 2208072,78 грн. на позивача накладено штраф у розмірі 220807,28 грн. (10%).

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини, установлені судами, Верховний Суд вказує на таке.

Стаття 67 Конституції України визначає, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За правилами пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Виконанням податкового обов`язку, як передбачено пунктом 38.1 статті 38 ПК України, визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Пунктом 57.1 статті 57 ПК України передбачено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 126.1 статті 126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Отже передбачена пунктом 126.1 статті 126 ПК України штрафна санкція може бути застосована до платника податку лише тоді, коли податкове зобов`язання є узгодженим і таким, що сплачене із затримкою на визначені цим пунктом терміни.

За правилами пункту 87.1 статті 87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Сплата грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів.

Підпунктом 17.1.10 пункту 17.1 статті 17 ПК України передбачено, що платник податків має право на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 43.1 статті 43 ПК України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Пунктом 43.3 статті 43 ПК України передбачено, що обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Згідно з пунктом 43.4 статті 43 ПК України платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку.

Таким чином, спрямування надміру сплачених сум з одного платежу в погашення грошового зобов`язання (податкового боргу) з інших платежів здійснюється на підставі заяви платника, поданої відповідно до статті 43 ПК України, й приписами останньої не встановлено граничного терміну, до якого платник податків зобов`язаний подати заяву про перерахування коштів в рахунок погашення податкових зобов`язань. Стаття 43 ПК України регламентує алгоритм дій державних органів та їх взаємовідносини в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань.

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого і покладено на контролюючі органи.

За встановлених судами обставин подання позивачем заяви про зарахування надміру сплачених авансових внесків з податку на прибуток приватних підприємств в рахунок оплати податку на прибуток приватних підприємств за 2014 рік, тобто до закінчення граничного терміну сплати зобов`язань, визначеного пунктом 57.1 статті 57 ПК України, наявності у Товариства такої надміру сплаченої суми коштів, достатньої для погашення узгодженої суми податку на прибуток, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про безпідставність застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну його сплату, оскільки у визначений законодавством строк, платник податків вчинив дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до Державного бюджету, а тому не допустив протиправної бездіяльності.

Враховуючи наведене, зміст встановлених фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їх зміст та юридичну природу, висновок апеляційного суду у справі, що розглядається, про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства по суті є правильним.

Доводи ж Офісу, викладені у касаційній скарзі, наведеного й мотивів, покладених в основу оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції не спростовують, та не свідчать про неправильне застосування ним норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 360 КАС України, Суд 

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Офісу великих платників податків ДФС залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду