Постанова
Іменем України
 
Єдиний унікальний номер справи 361/8174/19 	 	
Номер провадження  22-ц/824/2556/2020	
Головуючий у суді першої інстанції  Н.М. Петришин  	
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач	
22 січня 2020 року                                                                                                місто Київ
                                                                                                     Номер справи 361/8174/19
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), 
суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І. 
 
секретар судового засідання: Горак Ю.М.
 
сторони: 
позивач            ОСОБА_1 
відповідач         ОСОБА_2 
відповідач         ОСОБА_3 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 
на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2019 року, постановленої у складі судді Петришин Н.М., в приміщенні  Броварського міськрайонного суду Київської області, відомості про дату складання повної ухвали відсутні, -
в с т а н о в и в :
 
ОСОБА_1 у листопаді 2019 року звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно та визнання правочину недійсним. Дані вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 0,0503 га, кадастровий номер - 3221282801:02:013:0074, яка надана для ведення садівництва та знаходиться в садовому товаристві АДРЕСА_1, а також побудованого у період 2005-2009 р.р. на вказаній земельній ділянці, але не зареєстрованого покійним за життя, садового будинку загальною площею 178,2 кв.м, житловою площею 70,1 кв.м. Оскільки станом на час відкриття спадщини він проживав разом із померлим батьком, то на підставі п.3 ст.1268 ЦК України останній вважає себе таким, що прийняв спадщину, про відмову від неї не заявляв та весь час з дня відкриття спадщини, а саме з 23.07.2014 по 31.07.2018 вільно користується спадковим майном. У зв`язку із тим, що з 31.07.2018 він дізнався про те, що 09.09.2016 спірна земельна ділянка була продана ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_2 , якою в свою чергу було оформлено свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, він змушений був звернутись до суду із даним позовом.
Одночасно із подачею позову до суду, ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, а саме на земельну ділянку площею 0,0503 га, кадастровий номер: 3221282801:02:013:0074, яка надана для ведення садівництва та знаходиться в садовому товаристві АДРЕСА_1, та на садовий будинок площею 178,2 кв.м, житловою площею 70,1 кв.м, додаткові відомості: літ.А - Садовий будинок, літ.Б - господарська будівля, за адресою АДРЕСА_1 .
Вказану заяву позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачами наявний спір щодо 1/2 частини спадкового майна, яке залишилося після смерті його батька ОСОБА_4 . У зв`язку із тим, що право власності на земельну ділянку, яку ОСОБА_1 успадкував після смерті свого батька, було передано без його згоди ОСОБА_3 , то позивач вважав, що останній у будь-який час може продати, подарувати або іншим чином відчужити на користь третіх осіб спірне майно, що зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі у випадку задоволення його позову.   
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2019 року вищевказану заяву ОСОБА_1 задоволено частково, накладено арешт на 1/2 частину вищевказаного нерухомого майна.
Задовольняючи подану позивачем заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на 1/2 частину спірного майна, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами дійсно виник спір з приводу зазначеного вище майна, а наведені позивачем у поданій заяві про забезпечення позову обставини дали достатні підстави припускати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову. При цьому, місцевий суд вбачав підстави для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі лише в межах пред`явлених позовних вимог, а саме в частині накладення арешту на 1/2 частину спірної земельної ділянки та будинку, так як позивач у своїй позовній заяві просить визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеного вище нерухомого майна.
Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив ухвалу суду про забезпечення позову у даній справі скасувати.
В обґрунтування скарги зазначив, що задовольняючи заяву про забезпечення позову у даній справі, суд першої інстанції  не врахував та не надав належної оцінки тій обставині, що подана ОСОБА_1 заява про забезпечення позову не містила достатнього обґрунтування припущень, що невжиття обраних заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у даній справі. Також, при вирішенні питання про забезпечення позову, судом не було враховано того, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог загалом не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання із померлим батьком станом на день відкриття спадщини, факту будівництва спадкодавцем спірного будинку та факту його належності на праві власності спадкодавцю. Тому, суд безпідставно наклав арешт на садовий будинок, оскільки той ніколи не входив і не міг входити до спадкової маси, що залишилася після смерті ОСОБА_4 , так як він був створений відповідачем після смерті останнього. 
Крім того заявник у поданій апеляційній скарзі вказував, що вживаючи заходи забезпечення позову у даній справі, місцевий суд був зобов`язаний вирішити питання про застосування зустрічного забезпечення, оскільки позивач не має зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Також, судом першої інстанції не було враховано те, що позивач неодноразово звертався до суду із аналогічним позовом, заявами про його забезпечення, де після накладення арешту на спірне майно перестав з`являтись у призначені судом судові засідання, що в свою чергу свідчить про зловживання останнім своїми процесуальними правами та створення відповідачу перешкод у володінні майном.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.
Позивач та його представник  ОСОБА_6 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили суд відмовити у її задоволенні, а оскаржувану ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2019 року залишити без змін, як законну та обґрунтовану. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена у відповідності до вимог закону. Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від відповідача не надходило. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалася. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову. При цьому, не вбачав підстав для накладення арешту на спірне майно у повному обсязі, оскільки позивач, відповідно заявлених позовних вимог, просив визнати за ним право власності лише на 1/2 його частину.
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.
Положеннями частини першої статті 4 ЦПК України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно вимог статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 150 ЦПК України одним із видів забезпечення позову є накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути спів мірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Оцінюючи співмірність, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, відповідність заявленій вимозі, їхній меті, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Частково задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову у даній справі, та накладаючи арешт на 1/2 частину спірного нерухомого, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову.
Судом вірно було встановлено, що предметом позову даній справі є, зокрема, вимога позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0503 га, кадастровий номер 3221282801:02:013:0074, яка надана для ведення садівництва, що знаходиться в садовому товаристві «Зазим`є - АДРЕСА_1 , ділянка 10 , на території Зазимської сільської ради, Броварського району, Київської області, яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІ - КВ №049584 від 14.05.1998.
Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення позову.
Відтак, враховуючи наведене вище, районний суд обґрунтовано вважав вказаний вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на 1/2 частину спірного майна співмірним із заявленими вимогами та необхідним для виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, так як ОСОБА_3 має реальну можливість розпорядитися належним йому майном, оскільки відсутні будь-які юридичні обмеження щодо його відчуження майна, а можливе рішення суду про задоволення позову не поновить прав позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції протиправно наклав арешт на 1/2 частину  спірного нерухомого майна з підстав недоведеності позивачем заявлених ним позовних вимог до відповідачів, а також недоведеності факту зведення спірного садового будинку за життя спадкодавця, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки такі доводи підлягають перевірці та з`ясуванню під час вирішення спору по суті судом. 
Стосовно доводів про незаконність ухвали, з підстав невирішення судом питання про зустрічне забезпечення, то суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої, пункту першого частини третьої, частини шостої статті 154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову. Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.  
Тобто, задовольняючи заяву про забезпечення позову, та для одночасного  застосування зустрічного забезпечення, у суду   мали бути докази на підтвердження того, що позивач  не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. Таких доказів матеріали справи не містили  і зустрічне забезпечення судом першої інстанції застосоване не було.
Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Заявник не зазначив та не обґрунтував, яким чином оскаржуваною ухвалою порушуються його права та інтереси, а також не вказав, які саме та у якому розмірі збитки  можуть бути  понесені  ним у зв`язку з забезпеченням позову у даній справі. І земельна ділянка і садовий будинок, на частку яких накладено судом арешт, знаходяться у володінні та користуванні відповідача. Застосованим арештом він лише позбавлений можливості розпорядитися спірним майном.
При цьому, заявник не позбавлений права подати клопотання про зустрічне забезпечення після застосування судом заходів забезпечення позову. Відсутність зустрічного забезпечення на час подання заяви про забезпечення позову, не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього існують правові підстави. 
Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають та зводяться до незгоди заявника з арештом його майна.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що на стадії перевірки на обґрунтованість та відповідність вимогам закону оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову у цивільній справі, апеляційний суд не наділений повноваженнями надавати оцінку раніше вчиненим учасниками справи процесуальним діям під час розгляду місцевим судом справи по суті даного спору, та відповідно визнавати їх зловживанням процесуальними правами.  Тому звернення позивача до суду раніше з аналогічним позовом та застосування судом  заходів забезпечення позову в інших справах не є підставою для відмови у забезпеченні позову, який перебуває в провадженні суду.  Між сторонами по справі існує реальний спір с приводу арештованого судом майна.  
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Зважаючи на наведене, колегія суддів встановила, що оскаржувана ухвала  Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2019 року постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а заявлені ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. У зв`язку із чим апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
 
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2019 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 
Повна постанова складена 27.01.2020.

Судді:
                                                                                                    Л.Д. Поливач

                                                                                                    А.М. Стрижеус

                                                                                                    О.І. Шкоріна