Справа № 344/14992/19 
Провадження № 22-ц/4808/129/20 
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Матківського Р.Й.
секретаря                        Петріва Д.Б.
з участю представника апелянта ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Шамотайла О.В. 06 листопада 2019 року в м. Івано-Франківську, 
в с т а н о в и в:
19.08.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 26.10.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 12 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.
ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 07.07.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 64 617,54 грн., з яких: 20 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 17 671,82 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками, 43 072,50 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 300 грн. –заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 3 053,22 грн. - штраф (процентна складова).
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 921 грн.
Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 26.10.2010 року в розмірі 12 000 грн. непогашеного тіла отриманого кредиту та витрати по сплаті судового збору в розмірі 356,75 грн. В решті вимог позову відмовлено. 
Рішення суду мотивоване тим, що між сторонами дійсно був укладений кредитний договір, однак сторони не обумовили в письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафів), тому підставними є лише вимоги про стягнення з ОСОБА_2 отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 12 000 грн., а в решті вимог позову слід відмовити.
Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні решти вимог позову, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що відповідно до умов кредитного договору відповідачу був збільшений кредитний ліміт, яким він скористався, однак не виконав умови щодо своєчасного погашення заборгованості і таким чином у нього наявна заборгованість за тілом кредиту в розмірі 20 грн. та заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 17 671,82 грн. Саме на цю суму відповідачу були нараховані проценти та інші суми відповідно до умов кредитного договору. Тому суд безпідставно дійшов висновку про стягнення з відповідача 12 000 грн. непогашеного тіла кредиту.
Також апелянт вважає, що суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів по кредиту. Вказує, що при ухваленні рішення в цій частині судом не враховано положення ст. 1054 ЦК України, якою визначено поняття кредитного договору та згідно якої за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; положення ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків, а також положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України про те, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, і якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Отже, судом не враховано, що основними вимогами банку до боржника за кредитним договором є повернення наданих кредитних коштів та отримання процентів за їх користування.
Встановивши, що позивач надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом та безпідставно відмовив в задоволенні вказаної вимоги.
З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решти вимог позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити. 
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив. 
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.10.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 12 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
В заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 14).
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 15) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 15, 16-48).
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 07.07.2019 року становить 64 617,54 грн., з яких: 20 грн. – заборгованість за тілом кредиту, 17 671,82 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0 грн. – заборгованість за нарахованими процентами, 43 072,50 грн. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 300 грн. –заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 3 053,22 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 9-13).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Встановлено, що 26.10.2010 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку і таким чином уклав із банком договір про надання банківських послуг, за умовами якого отримав кредит у розмірі 12 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
За даними анкети-заяви сторони не обумовили в письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань у вигляді неустойки (пені, штрафів).
Згідно довідки позивача, долученої ним до апеляційної скарги (а.с. 92), за вказаним договором про надання банківських послуг відповідачу було надано чотири картки: НОМЕР_1 , 5211537407933022, НОМЕР_2 , 5168742359020298 з строком дії відповідно з 10.03.2011 по 11/14, з 01.06.2012 по 11/15, з 13.07.2016 по 04/18 і з 23.01.2017 по 05/20, тобто строк дії останньої картки не минув.
Згідно виписки з рахунку позичальника, відповідач користувався вказаними коштами та здійснював платежі на погашення кредиту. Останній платіж на погашення кредиту здійснений ним 25.04.2019 року на суму 5 005 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з рахунку позичальника (а.с. 12-13, 93-96).
Як ствердила в судовому засіданні представник апелянта, з серпня 2017 року відповідачу збільшено кредитний ліміт до 17 000 грн. та вказала, що наведене підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором від 26.10.2010 року та випискою з рахунку по картці 5168742359020298. 
Однак, такі доводи представника апелянта спростовуються даними довідки АТ КБ «Приватбанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_2 (договір б/н), за даними якої зміна кредитного ліміту була проведена 22.06.2017 року і ліміт збільшено до 12 000 грн. (а.с. 118).
Як вбачається з виписки з рахунку по картці 5577212704220238 (а.с. 95 зв., 96) та не заперечила в судовому засіданні представник апелянта, починаючи з 30.11.2014 року і до 01.08.2019 року позивач зараховував на цю картку нараховані проценти та пеню і автоматично списував їх, за рахунок чого і збільшився ліміт кредитування. Також за даними виписки з рахунку по картці 5168742359020298 (а.с. 95 зв.) на ліміт кредитування вплинуло нарахування відповідачу комісії за обслуговування (членський внесок) з 11.03.2018 року по 12.07.2019 року.
Оскільки такі умови в договорі про надання банківських послуг між сторонами не узгоджені, то банк неправомірно в односторонньому порядку збільшив ліміт кредитування.
За таких обставин апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що фактично отримана відповідачем сума кредитних коштів складає 12 000 грн., які він банку не повернув і такі підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк». 
Щодо вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача пені та штрафів, апеляційний суд виходить з наступного.
Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався також на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини укладеного між сторонами кредитного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).
Суд першої інстанції правильно врахував зазначену позицію Великої Палати Верховного Суду та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 пені та штрафів у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.
Доводи апелянта про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував положення ч. 1 ст. 1048, ст. 1054 ЦК України та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів по кредиту, є голослівними, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини позовної заяви та розрахунку заборгованості за кредитним договором від 26.10.2010 року, яким позивач обґрунтовував позовні вимоги до відповідача, заборгованість за нарахованими процентами становить 0 грн. Тобто позивач не заявляв вимог про стягнення заборгованості за нарахованими процентами.
З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Частиною 6 статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 06 листопада 2019 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
Р.Й. Матківський

Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року