ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3105/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  24 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді          Парінова А.Б., 
суддів:                     Горяйнова А.М.,
                                        Губської Л.В.,
          розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 , Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки  про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
До Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки в якому просив суд: 
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , індексації грошового забезпечення за період з 12 серпня 2016 року по 30 листопада 2018 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з серпня 2016 року по січень 2019 року та грошової компенсації за нестримане речове майно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 12 серпня 2016 року по 30 листопада 2018 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з серпня 2016 року по січень 2019 року, грошову компенсацію за не отримане речове майно;
- визнати протиправними дії Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період служби з 15.01.2019 по 12.08.2019 та грошової компенсації за нестримане речове майно;
- зобов`язати Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 15.01.2019  по 12.08.2019 та грошову компенсацію за не отримане речове майно.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідачі не провели з ним усіх розрахунків, зокрема, щодо індексації грошового забезпечення, виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки та грошової компенсації за не отримане речове майно,  що є порушенням вимог Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року адміністративний позов задоволено частково.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач у 2019 році рапорт на використання відпустки передбаченої п. 12 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» не подавав та при цьому, висловлювався, що має намір влаштуватись на роботу. За наведених обставин, відповідач стверджує, що ОСОБА_1 не могла бути нарахована та виплачена компенсація за невикористання даного виду відпустки. Крім того, відповідач звертає увагу суду що позивач на даний час працює та може отримати дану відпустку по місцю роботи.
Також відповідач вказує, що судом першої інстанції під час вирішення позовних вимог про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно, а також зобов`язання вчинити відповідні дії не було прийнято до уваги та надано будь-якої правової оцінки тій обставині, що грошову компенсацію за не отримане речове майно за листопад 2019 року було перераховано Чернігівським ОТЦК та СП на картковий рахунок позивача 05 листопада 2019 року у розмірі 3336,19 грн.
Отже, оскільки суд вказаних обставин під час прийняття рішення у даній справі не врахував, відповідач вважає рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року незаконним та необґрунтованим та просить його скасувати.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року та на підставі п.3 ч.1 ст.311 призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Позивачем було направлено відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого просить суд апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року – без змін. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції (в частині доводів та вимог апеляційної скарги Чернігівського ОТЦК та СП), колегія суддів виходить з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є учасником бойових дій, про що йому видано посвідчення серії НОМЕР_2 , та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій (а.с. 4).
Згідно з даними наявних у справі доказів, старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 кулеметника 2 відділення охорони 2 взводу охорони 2 роти охорони, наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 03.01.2019 № 1-РС було переміщено для подальшого проходження військової служби на посаду водія відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 , ВОС -837037А та визнано таким, що справи та посаду здав 14 січня 2019 року і вибув до нового місця служби ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявною у справі копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 МОУ № 10 від 14 січня 2019 року (а.с. 13).
З 15 січня 2019 року по 09 липня 2019 року ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 , а з 10 липня 2019 року по 12.08.2019 року у військовій частині НОМЕР_3 , що знаходиться на фінансовому забезпеченні при Чернігівському ОТЦК та СП (а.с. 12).
07 серпня 2019 року на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) № 12-РС позивач був звільнений з військової служби у запас (у зв`язку з закінченням строку контракту) та наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 12 серпня 2019 року № 99 був виключений зі списків особового складу всіх видів забезпечення та направлений для зарахування на військовий облік до Чернігівського ОМ ТЦ КСП м. Чернігів (а.с. 11).
Разом з цим, вказаним Наказом було зазначено про необхідність виплати             ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане речове майно відповідно до постанови КМУ «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям ЗСУ грошової компенсації вартості за не отримане речове майно» від 16.03.2016 № 178 на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі від 12 серпня 2019 року № 21 в розмірі 3387,00 грн. (а.с. 11 зворотній бік).
Також, з матеріалів справи вбачається, що як правильно було встановлено судом першої інстанції, станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, індексація за період з 12.08.2016 по 30.11.2018 Військовою частиною НОМЕР_1 ОСОБА_1 не виплачувалась, а щорічна додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за період з серпня 2016 року по березень 2018 року та з липня 2018 року по січень 2019 року не компенсовувалась (а.с. 14- 14 зворотній бік, 15-15 зворотній бік).
За наведених обставин та враховуючи, що відповідачем не було нараховане та виплачено: індексації з 12 серпня 2016 року по 30 листопада 2018 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з серпня 2016 року по січень 2019 рік, а також грошову компенсацію за не отримане речове майно, позивач звернувся з цим позовом до суду.
У свою чергу, на підставі наявних у матеріалах справи доказів судовою колегією встановлено, що зазначена у Наказі від 12 серпня 2019 року № 99 сума компенсації вартості не отриманого позивачем речового майна була перерахована на картковий рахунок позивача 05 листопада 2019 року у розмірі 3336,19 грн. (за вирахуванням податку у розмірі 50,81 грн), (а.с. 33, 35).
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки останнім місцем служби позивача в збройних силах був Чернігівський ОТЦК СП, суд дійшов висновку, що його дії,  в частині невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з  12 серпня 2016 року по 30 листопада 2018 року, не ґрунтуються на законі та є протиправними. 
Разом з цим, судом першої інстанції зазначено, що норми Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, у тому числі право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації. З огляду на зазначене, Чернігівський окружний адміністративний суд дійшов висновку, що станом на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” з 2016 року по 2019 рік.
Що стосується позовних вимог стосовно грошової компенсації за нестримане речове майно, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно, оскільки відповідає вимогам, встановленим пунктами 2 та 3 Порядку № 178, та виплата вказаної компенсації передбачена в наказі командира військової частини НОМЕР_3 від 12.08.2019 № 99, проте оскільки відповідачами не було виплачено позивачу грошової компенсації за належне, але не отримане речове майно, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Чернігівський ОТЦК СП нарахувати та виплати  позивачу вказану грошову компенсацію.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі – Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР “Про відпустки” (далі – Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917–1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України “Про відпустки”. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України “Про відпустки” або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
У відповідності до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” учасникам бойових дій надаються такі пільги, зокрема,  використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Положеннями ч. 14 ст. 101 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Водночас ч.ч. 17-19 ст. 101 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” передбачають, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, – тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Як було встановлено судом, позивач не отримував грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку виникло і не було реалізоване в особливий період.
Проте, як стверджує відповідач, відповідна компенсація не була нарахована та виплачена позивачу, оскільки в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі і додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, припиняється, у зв`язку з чим компенсація за таку відпустку також не виплачується. 
У свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані доводи відповідача не узгоджуються з нормами чинного законодавства та є безпідставними.
Аналогічний правовий висновок було викладено колегією суддів Великої палати Верховного Суду у постанові від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18, предметом спору якої були такі позовні вимоги: визнати протиправною бездіяльність Військової частини щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 22 жовтня 2018 року та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити  таку грошову компенсацію.
Так, у вказаному рішенні Верховний Суд зазначив, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Разом з цим, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. 
За наведених обставин, Велика палата Верховного Суду дійшла висновку, що, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток    (відповідно до п. 19 ст. 101 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12    ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії    їх соціального захисту”, п. 8 ст. 10-1Закону України “Про соціальний і правовий захист військово службовців та членів їх сімей”, ст. 16-2 Закону України “Про відпустки”.
Разом з цим, Великою Палатою Верховного Суду під час прийняття рішення у зразковій справі було враховано, що відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого      наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
За наведених обставин, та враховуючи, що дана справа є типовою по відношенню до зазначеної зразкової справи № 620/4218/18, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання компенсації за всі невикористані ним дні додаткової відпустки, передбаченої   п. 12 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту” та ст. 162 Закону України “Про відпустки”.
Разом з цим, суд критично оцінює доводи апелянта про те, що позивач у 2019 році не подавав рапорт на використання вказаної відпустки, оскільки неподання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) не свідчить про те, що особа втратила право на використання цієї відпустки у майбутньому та відповідно реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством її прав та інтересів.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вказані відповідачем у відзиві та апеляційній скарзі обставини не позбавляють відповідача обов`язку провести виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з серпня 2016 року по 12 серпня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Відносно правомірності рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року в частині визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 12 серпня 2016 року по 30 листопада 2018 року та зобов`язання відповідача здійснити відповідну виплату, колегія суддів не надає правової оцінки, оскільки апеляційна скарга не містить жодних доводів відповідача щодо протиправності вказаних висновків суду першої інстанції.
Разом з тим, судовою колегією встановлено, що суд першої інстанції правильно встановив, що позивач має право на грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно, оскільки відповідає вимогам, встановленим пунктами 2 та 3 Порядку № 178, та виплата вказаної компенсації передбачена в наказі командира військової частини НОМЕР_3 від 12.08.2019 № 99. Водночас, наявність у відповідача відповідного права відповідачем не заперечувалась та при цьому, була виплачена ОСОБА_1 у повному обсязі 05 листопада 2019 року, що підтверджується наявними  в матеріалах справи доказами. 
Таким чином, з наведеного слідує, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, а також зобов`язання останнього здійснити відповідні виплати позивачу є такими, що не відповідають обставинам справи та повністю спростовуються наявними у справі доказами.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги у вказаній частині та наявній підстав для її задоволення відповідно.
Водночас, апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано суду жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність бездіяльності щодо не нарахування та не виплати йому грошової компенсації за невикористані дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з серпня 2016 року по 12 серпня 2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а також індексації грошового забезпечення за період з 12 серпня 2016 року по 30 листопада 2018 року.
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, з огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310-311, 315, 317, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року в частині визнання протиправними дій Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно, а також в частині зобов`язання Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки нарахувати виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно, скасувати та і цій частині прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      А.Б. Парінов

Судді:                                                                                          А.М. Горяйнов

                                                                                                    Л.В. Губська