ПОСТАНОВА
Іменем України

11 грудня 2019 року 
Київ
справа №815/5249/16
адміністративне провадження №К/9901/24138/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Головуючого - Кашпур О.В.,
суддів - Уханенка С.А., Шевцової Н.В.,
за участю:
секретаря судового засідання - Пушенко О.І.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу №815/5249/16
за позовом  ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Шляхтицького О.І., суддів Запорожана Д.В., Романішина О.І.    
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог 
1.          У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №331-16 від 30 червня 2016 року.
2.          На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що постановою про обрання запобіжного заходу від 15 жовтня 2014 року в справі 3/1-235/2014 відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, терміном 2 місяця (до 14 грудня 2014 року включно). Підставою для винесення вказаної постанови була підозра у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 318 Кримінального кодексу Російської Федерації (застосування насильства, небезпечного для життя або здоров`я, або загроза застосування насилля у відношенні представника влади чи його близьких у зв`язку з виконанням ним своїх посадових обов`язків), санкція якої передбачає штраф у розмірі до двохсот тисяч рублів або у розмірі заробітної плати, або іншого доходу засудженого за період до вісімнадцяти місяців або примусові роботи на строк до п`яти років, або арешт до шести місяців, або позбавлення свободи на строк до п`яти років. У зв`язку з чим у період з 14 жовтня 2014 року по 11 грудня 2014 року ОСОБА_1 знаходився в місцях позбавлення волі в м. Сімферополь. Після звільнення запобіжний захід ОСОБА_1 змінено на підписку про невиїзд. Позивач зазначає, що вказаного злочину він не скоював. 03 травня 2014 року, рухаючись автошляхом Херсон-Джанкой-Феодосія-Керч, він в`їхав на територію України, а не на територію Російської Федерації, як вказано в постанові про обрання запобіжного заходу та жодних насильницьких дій у відношенні представників влади Російської Федерації не вчиняв. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до органів міграційної служби України з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ОСОБА_1 побоюється стати жертвою переслідування та не бажає повертатися на територію Російської Федерації де йому може погрожувати позбавлення волі строком до п`яти років.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 
3.          Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого              2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України №331-16 від 30 червня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, винесено міграційним органом правомірно, з урахуванням положень чинного законодавства.
4.          Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від             02 лютого 2017 року. Прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновки суду першої інстанції щодо абсолютного характеру покладення обов`язку доказування на заявника, а так само і ненадання доказів на підтвердження того, що в регіоні постійного проживання ОСОБА_1 та членів його родини (Російська Федерація, м. Москва) здійснюються будь-які збройні конфлікти, родичі позивача зазнавали (зазнають) будь-яких переслідувань або дискримінації, у вигляді нелюдського поводження чи свавільних арештів з боку діючої влади є передчасними та такими, що не узгоджується з встановленими у статті 2 КАС України критеріями, а саме: урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), розсудливість, запобігання несправедливій дискримінації; пропорційність, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Рішення №331-16 від 30 червня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту прийнято Державною міграційною службою України без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з порушенням принципів розсудливості, запобігання несправедливої дискримінації, пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги
5.          Не погоджуючись із постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Державна міграційна служба України подала касаційну скаргу.   
6.          Відповідач у касаційній скарзі просить скасувати зазначене судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності заяви позивача вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами якого встановлено відсутність підстав вважати, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також під час вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем до органу міграційної служби не надано жодних відомостей та доказів стосовно погроз або інших обставин, які б явно свідчили про наявність реальної загрози застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
IV. Позиція інших учасників справи
7.           Гусельщикова Марина Анатоліївна , представник ОСОБА_1 , подала до суду відзиву на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 рухався по території України, ніяких насильницьких дій по відношенню до представників влади Російської Федерації не застосовував. Крим є Автономною Республікою України і інкримінування позивачу злочину, передбаченого Кримінальним кодексом Російської Федерації, є незаконним. ОСОБА_1 , у разі повернення до Російської Федерації, загрожує позбавлення волі строком на п`ять років за дії, які не є злочином, тому він і просить захисту в Україні. Також з апаратно-програмного комплексу «офіційного інтернет-сайту Міністерства внутрішніх справ Росії» вбачається, що ОСОБА_1 оголошений у розшук на території Російської Федерації. Крім того, лист благодійної організації «Фонд Крим» є прямим доказом переслідування позивача через його політичні переконання. 
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
8.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня                 2017 року.   
9.          16 лютого 2018 року вказана касаційна скарга надійшла до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
10.          За результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано 30 травня 2019 року для розгляду колегії суддів у складі: Кашпур О.В. (головуючий суддя), Радишевській О.Р., Уханенку С.А на підставі розпорядження заступника керівника  апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду Н.Богданюк від 30 травня 2019 року №519/0/78-19. 
11.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від              12 серпня 2019 року касаційну скаргу Державна міграційна служба України прийнято до провадження.
12.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від             22 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
VI. Стислий виклад обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій
13.          Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, уродженцем м. Андижан (Узбецька СРСР), за національність татарин, за віросповіданням мусульманин-суніт. 
14.          17 вересня 2015 року   ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заяву обґрунтовував тим, що наприкінці березня 2014 року він через Керченський пролив виїхав з м. Москви до Автономної Республіки Крим, де прийняв участь у декількох масових акціях. Зокрема, 03 травня 2014 року приймав участь у зустрічі лідера кримськотатарського народу Мустафи Джемілєва, під час якого стався прорив кордону окупованої території Автономної Республіки Крим. У зв`язку з чим 14 жовтня 2014 року на території Криму ОСОБА_1 заарештовано співробітниками Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації та пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст. 318 Кримінального кодексу Російської Федерації (здійснення непокори представникам влади). На етапі слідства позивача розміщено в слідчому ізоляторі м. Сімферополь, де він перебував під арештом у період з 14 жовтня 2014 року по 11 грудня 2014 року, після звільнення запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. 
15.          За наслідками розгляду справи №2015ОD0294 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 головним спеціалістом відділу по роботі з біженцями Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Голотенко В.А. на підставі проведеного інтерв`ю із зазначеним громадянином, та приймаючи до уваги наведені факти, було складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
16.          02 жовтня 2015 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України України в Одеській області видано наказ №185 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким вказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .
17.          02 грудня 2015 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийнято наказ №229 «Про продовження строку розгляду заяви щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту», яким згідно з частиною восьмою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вирішено продовжити строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту для громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, а також відповідно до вирішено підготувати особову справу для направлення до Державної міграційної служби України з метою прийняття остаточного рішення.
18.          09 березня 2016 року за результатами розгляду особової справи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в ОСОБА_1 відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками національності, громадянства (підданства), або віросповідання, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. У регіоні постійного проживання заявника та членів його родини (м. Москва) відсутні будь-які збройні конфлікти, найближчі родичі особи не зазнавали будь-яких переслідувань або дискримінації у вигляді нелюдського поводження або свавільних арештів з боку діючої влади.
19.          За результатами розгляду особової справи №2015ОD0294 громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , Державною міграційною службою України прийнято рішення №331-16 від 30 червня 2016 року, яким відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
VIІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ 
20.          Конституція України від 28 червня1996 року №254к/96-ВР
Частина друга статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
21.          Кодекс адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017 року)
Частина друга статті 2. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Частина третя статті 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;                       10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
22.          Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Пункт перший частини першої статті 1.    Біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пункт тринадцять частини першої статті 1. Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Абзац п`ятий частини першої статті 6.  Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Частини1-3 статті 7.  Оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.
Відомості про дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, наводяться в заяві одного із законних представників особи, яка не досягла повноліття.
Частина п`ята статті  10. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
23.          Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 04 жовтня 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН в справах біженців, видання 1992 року
Пункти 45. Особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
24.          Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04
Пункт п`ятий статті 4. Заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
25.          Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від                     25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» 
Пункт 23. При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
VІІІ.ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
26.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
27.          Аналізуючи наведені положення законодавства та обставини справи,  колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог.
28.          Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу               1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
29.          За змістом пункту 12 Пояснювальної записки про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців термін «тлумачення сумнівів на користь заявника» використовується в контексті стандарту доказування стосовно фактичних тверджень, зроблених заявником. Враховуючи те, що в заяві про надання статусу біженця заявник не зобов`язаний доводити всі факти з метою повністю переконати співробітника, що приймає рішення, в правдивості всіх своїх фактичних тверджень, співробітник, що приймає рішення, завжди буде мати елемент сумніву відносно фактів, поданих заявником.
У тих випадках, коли співробітник, який приймає рішення, вважає, що історія заявника в цілому є послідовною і переконливою, ніякий елемент сумніву не повинен створювати упередженість щодо прохання, поданого заявником; тобто "сумніви слід тлумачити на користь заявника".
30.          Отже, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що висновки суду першої інстанції щодо абсолютного характеру покладення обов`язку доказування на заявника, а так само і ненадання доказів на підтвердження того, що в регіоні постійного проживання позивача - ОСОБА_1 , та членів його родини (Російська Федерація, м. Москва) здійснюється будь-які збройні конфлікти, родичі позивача зазнавали (зазнають) будь-яких переслідувань або дискримінації, у вигляді нелюдського поводження чи свавільних арештів з боку діючої влади є передчасними.
31.          Водночас безпідставними є доводи касатора, що органи виконавчої влади повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до країни походження заявників, оскільки Державна міграційна служба України не позбавлена права звернутись з відповідними запитами до Служби Безпеки України та Міністерства закордонних справ України.
32.          Колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення №331-16 від                     30 червня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту прийнято Державною міграційною службою України без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з порушенням принципів розсудливості, запобігання несправедливої дискримінації, пропорційності, зокрема дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
33.          Згідно зі статтею 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
34.          З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що судом апеляційної інстанції винесене законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.
IХ. Судові витрати
1.          Судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1.          Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.    
2.          Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 березня        2017 року в справі №815/5249/16 залишити без змін.
3.          Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий          :                                                                      О. В. Кашпур          

Судді:                                                                                 С.А. Уханенко

                                                                                          Н.В. Шевцова