ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2644/20 Справа № 210/3585/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В. Є. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач – Товариства з обмеженою відповідальністю "Сітісервіс - КР",
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року, ухваленого суддею Сільченком В.Є. у м. Кривому Розі, 
В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сітісервіс - КР" (надалі – ТОВ "Сітісервіс - КР") звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що з 01.02.2014 року ТОВ "Сітісервіс - КР" надає послуги управителя багатоквартирними будинками Інгулецького району в м. Кривого Розі на підставі договору з Управлінням благоустрою та житлової політики виконавчого комітету Криворізької міської ради. У період з 01.07.2015 по 01.06.2018 позивач надав відповідачу житлово-комунальні послуги на суму 4558,63 грн., однак в порушення вимог чинного законодавства відповідач не сплачує вартість спожитих житлово-комунальних послуг, в зв`язку з чим утворилась заборгованість. Позивач просив суд стягнути з відповідача борг за житлово-комунальні послуги (утримання будинку та прибудинкової території) в розмірі 4558,63 грн., суму інфляційних збитків в розмірі 815,32 грн., суму 3% річних в розмірі 196,02 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 1762,00 грн.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року позов ТОВ "Сітісервіс - КР" задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Сітісервіс - КР" борг за житлово-комунальні послуги (утримання будинку та прибудинкової території за адресою АДРЕСА_1 ) в розмірі 4558,63 грн., суму інфляційних збитків в розмірі 815,32 грн., а також 3 % річних в розмірі 196,02 грн., та 1762 грн.  сплаченого судового збору.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 жовтня 2019 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
       
В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування   рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначає, що в порушення вимог процесуального законодавства її не було сповіщено про час та місце розгляду справи. Зауважує, що дійсно є власником нежитлового приміщення, яке передано нею в оренду синові. Договір про надання послуг не укладала, акти виконаних робіт не підписувала, вважає, оскільки об`єкт є нежитловим приміщенням, не має намір отримувати послуги, що надає позивач. 
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач ТОВ "Сітісервіс - КР" просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на їх думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В мотивування відзиву представник позивача зауважує, що відповідач є власником нежитлового приміщення №26, що розташоване у багатоквартирному будинку. Судом не порушено правило підсудності, оскільки відповідач є власником нежитлового приміщення, проте сама зареєстрована та проживає у Дзержинському районі. Саме на споживача покладено обов`язок укласти договір про надання комунальних послуг.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, наданого відзиву на неї, колегіясуддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 розташоване АДРЕСА_4 АДРЕСА_2 .
Згідно договру про надання послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків і споруд від 18 листопада 2011 року ТОВ "Сітісервіс - КР" надає житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.8-10).
Згідно розрахунку боргу за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, заборгованість відповідача за надані позивачем послуги за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.06.2018 року складає 4558,63 грн., інфляційні витрати 815,32 грн., 3% річних – 196,02 грн. (а.с.5-7).
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Сітісервіс - КР" та стягуючи з відповідача заборгованість по сплаті за комунальні послуги, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення відповідачем, як власником нежитлового приміщення, свого обов`язку по їх оплати своєчасно та у повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Між сторонами виникли правовідносини по наданню з  бокуТОВ "Сітісервіс - КР"  та споживанню з боку ОСОБА_1 комунальних послуг, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року.
Згідно до ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.
Положеннями ст.ст.66, 67, 162 ЖК України встановлено, що за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст.1, ч.2 ст.3, ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.
Згідно з ст.13 вказаного закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
При цьому, відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Також, відповідно до п.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Таке прав, кореспондує визначений п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно зазначених вимог законодавства, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги, що повністю узгоджується з правовим висновком, зробленим колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року та відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, відступати від якого колегія суддів підстав не вбачає.
Нормами ст.2 ЖК УРСР, встановлено, що завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин.
За змістом ст.9 ЖК УРСР, житлові права громадян поділяються на три види: право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів; право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом; на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст.10 ЖК УРСР, визначив такі житлові обов`язки громадян: дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; додержувати правил користування жилими приміщеннями; економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.
Статтями 189, 190 ЖК УРСР передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; за заподіяння шкоди житловому фонду.
Отже, системний аналіз зазначених норм ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов`язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими., отже питання оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі, і щодо належного виконання відповідних зобов`язань, житловим законодавством не регулюється.
Разом з цим, за змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
У відповідності зі ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Згідно положень ч.1 ст.1 ЦК України, особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.
З Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вбачається, що цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
У спорі, пов`язаному із стягнення заборгованості по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги підлягають встановленню обставини щодо підстав, кількості, якості надання комунальних послуг, а також щодо розміру фактичної заборгованості споживача.
Колегією суддів перевірена правильність нарахування суми заборгованості за надані відповідачу послуги, що підтверджується розрахунком заборгованості в якому містяться відомості про нараховані суми до сплати та відсутність жодної оплати за надані послуги (а.с.5-6).
Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що позивачем не надаються житлово-комунальні послуги та вона їх не споживає, відсутні підписані нею акти виконаних робіт є необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено обов`язку виконавця таких послуг надавати зазначені документи (акти виконаних робіт) споживачам з власної ініціативи.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неотримання послуг є неприйнятними. Відповідач є власником нежитлового приміщення, яке передано її сину для зайняття підприємницькою діяльністю, що не звільняє відповідача, як власника, нести тягар його утримання, відповідно до положення ст.322ЦК України. 
Відповідно ж до п.2 ч.1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Крім того, ч.1 ст. 18 зазначеного Закону передбачено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.
В порушення ст. 81 ЦПК України, відповідач не надала суду доказів на підтвердження факту її звернення до позивача за отриманням інформації про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. Як і не надала акту- претензії, що спростовує її заперечення про надання послуг неналежної якості.
Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно порушення судом вимог процесуального законодавства, щодо належного сповіщення, спростовуються наявними в матеріалах справи зворотними поштовими повідомленнями, згідно яких відповідач отримувала ухвалу про відкриття провадження у справі від 05 вересня 2018 року разом із копією позовної заяви (а.с.24).
Правила підсудності при розгляді справи судом не порушено, згідно положення ч.1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування. Відповідач зареєстрована по АДРЕСА_5 , що за територіальною підсудністю відноситься до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу (а.с. 21). 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами, а приведені в апеляційній скарзі доводи відповідачки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування або зміни рішення суду.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 13 лютого 2020 року.

Головуючий:         

Судді: