КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 361/4824/18                                                                                    Головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
Провадження № 22-ц/824/56/2020                                                            Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
5 лютого 2020 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову, та судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 6 000 грн.
На обґрунтування позову зазначено, що з 13 травня 1995 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. У листопаді 2014 року позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи довічно, у зв`язку з чим вона не працює, а її дохід складається лише з пенсії по інвалідності в розмірі 1 450 грн, що становить менше від встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Інших джерел доходів вона не має, перебуває в скрутному матеріальному становищі, тому потребує матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових проблем та проходження програми реабілітації. Відповідач свого обов`язку щодо надання матеріальної допомоги не виконує, хоча є працездатним та отримує гарний дохід, інших осіб на утриманні він немає, тому позивач вважає, що він зобов`язаний надавати їй матеріальну допомогу як непрацездатній дружині.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги від колишнього чоловіка, оскільки розмір отримуваної нею пенсії забезпечує їй встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. При цьому встановлена позивачу у період шлюбу з відповідачем ІІІ група інвалідності загального захворювання не позбавляє її можливості працювати та отримувати додатковий дохід, так як вона може працювати за фахом без додаткових навантажень.
Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що вона отримує пенсію по інвалідності ІІІ групи в розмірі, що не забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги іншого з подружжя в розумінні частини четвертої статті 75 СК України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 13 травня 1995 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 3 червня 2019 року було розірвано (а.с. 7, 47).
1 листопада 2014 року позивачу встановлено інвалідність ІІІ групи довічно за загальним захворюванням з можливістю працювати за фахом без додаткових навантажень, про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК серії АБ № 0199023 від 18 грудня 2014 року (а.с. 8).
У зв`язку із даним захворюванням ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, розмір якої з 1 серпня 2018 року становить 1 452 грн. (а.с. 47).
За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Згідно із частинами третьої, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Частинами першою та другою статті 76 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.
Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 22 листопада 2018 року у справі № 758/4690/15-ц (провадження № 61-27192св18) та від 27 грудня 2018 року у справі № 165/1728/17 (61-3163св18).
Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 13 квітня 2016 року № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року № 6-1111цс17.
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у 2018 році становив: з 1 січня - 1 373 грн., з 1 липня - 1435 грн, з 1 грудня - 1 497 грн.
Встановлено, що на момент пред`явлення позову ОСОБА_1 із серпня 2018 року отримувала пенсію по інвалідності в розмірі 1 452 грн, що за розміром не менше прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність.
У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у 2019 році становить: з 1 січня - 1 497 грн, з 1 липня - 1 564 грн, з 1 грудня - 1 638 грн.
Як пояснила позивач в суді першої інстанції, у даний час вона отримує пенсію по інвалідності, розмір якої становить близько 2 000 грн.
Отже, як на час звернення суду так і на час розгляду справи дохід позивача перевищував мінімальний прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що хоча позивач і є особою з інвалідністю III групи загального захворювання, яка встановлена їй у період перебування у шлюбі з відповідачем, однак вона отримує пенсію по інвалідності в розмірі більшому, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, тому згідно з частиною четвертою статті 75 СК України вона не є особою, яка потребує матеріальної допомоги шляхом стягнення аліментів з другого із подружжя.
Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції обґрунтовано враховані й інші обставини, які свідчать про відсутність потреби позивача в матеріальній допомозі, а саме ОСОБА_1 не спростовано будь-якими доказами доводи ОСОБА_2 про те, що встановлена їй ІІІ група інвалідності не дає їй змоги працювати та отримувати додатковий дохід, оскільки за даними довідки про інвалідність позивач має можливість працювати за фахом (вчителем) без додаткових навантажень.
Доказів того, що за станом свого здоров`я позивач позбавлена можливості виконувати роботу чи не виконувала її взагалі суду також не представлено.
Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Як передбачено частиною четвертою статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.
Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції немає.
При цьому позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відтак судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                                  Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                             С.А. Голуб

                                                                                                                        Д.О. Таргоній