Постанова
Іменем України                                    
 
13 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 2119/2-404/2011
провадження № 61-32771св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - комунальний заклад «Скадовська центральна районна лікарня»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня» на рішення Скадовського районного суду Херсонської області у складі судді 
Клімченка М. І. від 02 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області у складі колегії суддів: Радченка С. В., Вейтас І. В., Колісниченка А. Г., від 14 грудня 2016 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня» (далі - 
КЗ «Скадовська центральна районна лікарня»), третя особа - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом.
Позовну заяву мотивовано тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08 серпня 2008 року з вини працівника КЗ «Скадовська центральна районна лікарня» ОСОБА_2, йому (позивачу) завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості. 
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2010 року, з урахуванням змін відповідно до рішення Апеляційного суду Херсонської області від 12 жовтня 2010 року, стягнуто зі Скадовської центральної районної лікарні Херсонської області на його користь витрати, пов`язанні з його лікуванням у розмірі 3 359, 85 грн, втрачений заробіток у розмірі 195 382, 56 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Посилаючись на те, що після ухвалення судових рішень він продовжує нести витрати на лікування і позбавлений можливості працювати, позивач просив суд стягнути з КЗ «Скадовська центральна районна лікарня» на його користь витрати на лікування у розмірі 77 746, 56 грн, суму втраченого заробітку за період 
з 01 грудня 2009 року до 01 серпня 2011 року у розмірі 244 228,20 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
 
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 10 квітня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто зі КЗ «Скадовська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 , з урахуванням виправленої додатковим рішенням цього ж суду від 03 травня 2012 року описки, додаткові витрати, пов`язані з лікуванням у розмірі 77 434,62 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 29 травня 2012 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування втраченого заробітку скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з КЗ «Скадовська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток за період 
з 01 грудня 2009 року до 01 серпня 2011 року у розмірі 244 228,20 грн та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 10 квітня 2012 року у частині вирішення позову про відшкодування доходу, втраченого внаслідок каліцтва та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 29 травня 2012 року скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду справи у вересні 2014 року позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з КЗ «Скадовська центральна районна лікарня» на свою користь втрачений заробіток в сумі 659 677, 70 грн за період з 01 грудня 2009 року по 12 вересня 2014 року, суму додаткових витрат, пов`язаних з лікуванням у розмірі 3 478,50 грн, судові витрати в розмірі 5 603,96 грн, компенсацію за втрачений заробіток в сумі 6 105, 70 грн щомісячно і довічно, починаючи з 13 вересня 2013 року.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
 
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 02 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 2016 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто зі Скадовської центральної районної лікарні Херсонської області на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток у розмірі 659 677,70 грн, додаткові витрати, пов`язані з лікуванням, у розмірі 3 478, 50 грн, витрати на проведення судово-медичної експертизи від 28 серпня 2014 року у розмірі 
2 103 грн, компенсацію за втрачений заробіток у сумі 6 105,70 грн щомісячно і довічно, починаючи з 13 вересня 2014 року та 3 500 грн на відшкодування витрат на правову допомогу.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 про відшкодування втраченого заробітку, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що Скадовська центральна лікарня повинна відшкодувати позивачу суму втраченого доходу за період із 01 грудня 
2009 року до 12 вересня 2014 року, оскільки позивачу, внаслідок скоєння її працівником ОСОБА_2 злочину, нанесено тілесні ушкодження середньої тяжкості, внаслідок чого позивач - фізична особа-підприємець - втратив дохід від підприємницької діяльності. За вказаний обставин підлягає й стягненню компенсація за втрачений заробіток, внаслідок каліцтва. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КЗ «Скадовська центральна районна лікарня» просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій в повному обсязі не досліджувалися у сукупності всі обставини справи, при визначені розміру втраченого ОСОБА_1 заробітку внаслідок ушкодження його здоров`я, не з`ясовано коли саме закінчився період активного лікування позивача, чим саме це підтверджується, хоча ці обставини об`єктивно впливають на розмір втраченого заробітк, враховуючи, що за висновками МСЕК праця позивача заборонена лише в період активного лікування. Крім того,  судами не з`ясовано підстави наявності об`єктивного закриття підприємницької діяльності, у зв`язку з чим позивач не працевлаштовується, чи впливає на це наявність 3 групи інвалідності.
 
Рішення суду першої інстанції від 02 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 14 грудня 2016 року, переглядається лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку та стягнення компенсації за втрачений заробіток, оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 оскаржуване судове рішення було залишено без змін (а. с. 66 т. 3).
 
Відзив (заперечення) на касаційну скаргу
 
У серпні 2017 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких він посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та зупинено виконання рішення суду першої інстанції.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа передана до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
08 серпня 2008 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини працівника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості.
 
Вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 23 березня 2009 року ОСОБА_2 засуджено за частиною першою статті 286 КК України.
 
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2010 року стягнуто зі Скадовської центральної районної лікарні Херсонської області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з лікуванням, у розмірі 3 359,85 грн, втрачений дохід у розмірі 195 382,56 грн та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Втрачений дохід стягнуто до 01 грудня 2009 року.
 
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 12 жовтня 
2010 року рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено розмір завданої моральної шкоди з 50 000 грн до 10 000 грн, у іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін
.
Згідно з інформацією, наданою Скадовською Державною податковою інспекцією, до ушкодження здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності і його дохід, одержаний у господарському 2007 році від підприємницької діяльності, складав 146 537 грн.
 
Первинним висновком медико-соціальної експертної комісії (далі -МСЕК) 
від 25 листопада 2008 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності внаслідок загального захворювання та визначено, що праця неможлива на період активного лікування.
 
Повторним висновком МСЕК від 23 листопада 2009 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності внаслідок загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату та визначено, що праця неможлива на період активного лікування.
 
Наступним висновком МСЕК від 03 грудня 2010 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності внаслідок загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату строком до 03 грудня 2011 року та визначено, що йому протипоказана праця з тривалим перебуванням на ногах (тривала ходьба по сходах), переохолодження, вплив вібрації.
 
У період з 26 жовтня 2010 року до 09 листопада 2010 року ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні в Інституті травматології та ортопедії Академії медичних наук України, де йому було зроблено операцію з ендопротезування суглоба.
 
Висновком МСЕК від 20 грудня 2011 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності внаслідок загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату строком до 03 грудня 2012 року з датою чергового переогляду у грудні 2012 року та визначено, що йому протипоказана праця з тривалим перебуванням на ногах.
 
Висновком МСЕК від 30 січня 2013 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності внаслідок загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату строком до 01 лютого 2014 року з датою чергового переогляду у січні 2014 року та визначено, що йому протипоказана праця з тривалим перебуванням на ногах.
 
Висновком МСЕК від 24 лютого 2014 року ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності внаслідок загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату безстроково з 01 лютого 2014 року та визначено, що йому протипоказане переохолодження, довготривале перебування на ногах, ходіння по сходах.
 
Відповідно до висновку судово-медичної комісії від 28 серпня 2014 року 
ОСОБА_1 встановлено 50 % втрати професійної працездатності та визначено, що він потребує медичної, фізичної, трудової реабілітації, забезпеченням технічними засобами, ортопедичним взуттям згідно з індивідуальною програмою реабілітації.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Відповідно до частини першої статті 1195, частини першої статті 1197, статті 1198 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Установивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення компенсації за втрачений заробіток, оскільки ОСОБА_1 , отримавши внаслідок ДТП тілесні ушкодження середньої тяжкості, які призвели до втрати працездатності, відповідно до статті 1195 ЦК України має право на таке відшкодування.
 
Розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Розмір доходу фізичної особи - підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою- підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних органу державної податкової служби. Розмір доходу, втраченого фізичною особою - підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.
 
Тобто, розмір втраченого заробітку (доходу) потерпілого обов`язково визначається з урахуванням втрати чи зменшення його професійної або загальної працездатності.
 
Відповідно до статті 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
 
З аналізу пунктів 1, 11 Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів 3, 26, 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 5 вересня 2011 року №561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності.
 
Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.
 
Професійна працездатність- здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища.
 
Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах.
 
Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці, МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.
 
На підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою (у тому числі фізичною особою-підприємцем) внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що у період з 01 грудня 2009 року 
по 01 лютого 2014 року позивач був повністю непрацездатний, а тому вважав, що розмір втраченого заробітку за цей період повинен бути визначений, виходячи із 100% від заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва (12 211,41 грн на місяць).
 
Однак з таким висновком судів погодитися не можна.
 
Як вбачається із висновків МСЕК від 25 листопада 2008 року, 
від 23 листопада 2009 року позивачу встановлена друга група інвалідності та визначено, що праця неможлива на період активного лікування.
 
Висновками МСЕК від 03 грудня 2010 року, 20 грудня 2011 року, 30 січня 
2013 року ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності та визначено, що йому протипоказана праця з тривалим перебуванням на ногах.
 
Суди попередніх інстанцій на зміст висновків МСЕК належної уваги не звернули, не врахували, що крім відомостей про лікування ОСОБА_1 за період з 26 жовтня до 09 листопада 2010 року, інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували активне лікування останнього не містять; вважаючи, що у період 01 грудня 2009 року по 01 лютого 2014 року позивач був непрацездатним, не надали оцінки вказаним висновкам МСЕК , відповідно до яких йому лише було встановлено ідентичні обмеження у праці, а не протипоказання у праці. При цьому суди залишили поза увагою те, що інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів. Тобто інваліди ІІ групи не відносяться до непрацездатної категорії осіб.
 
Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Відповідно до частини четвертої статті 69 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» експертиза стійкого розладу функцій організму здійснюється медико-соціальними експертними комісіями, які встановлюють ступінь та причину інвалідності, складають (коригують) індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю, в якій визначають реабілітаційні заходи відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні».
 
Згідно з частиною першої статті 8 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» експертиза професійної придатності повнолітніх осіб з інвалідністю здійснюється медико-соціальними експертними комісіями.
 
За змістом пункту одинадцятого Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 
від 3 грудня 2009 року № 1317, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).
 
Відповідно до змісту пункту 2.4.3 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, участь кількох експертів є обов`язковою при проведенні експертиз з визначення втрати загальної та професійної працездатності. Проведення цих експертиз здійснюється у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичних експертиз управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів, у відділі комісійних експерти з республіканського бюро (Автономної Республіки  Крим), а також у судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України.
 
Згідно з пунктами 2, 3 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, комісійні судово-медичні експертизи у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів, республіканського бюро (Автономної Республіки Крим) і в судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України проводяться за постановою особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або за ухвалою суду.
 
Експертизи у відділі проводяться з метою усунення протиріч між раніше проведеною експертизою та іншими матеріалами справи у випадку необґрунтованості висновків або сумнівів особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або суду в правильності згаданої експертизи, а також з метою встановлення терміну зачаття, здатності до запліднення, проценту втрати професійної працездатності (додаток) і правильності надання медичної допомоги у випадках притягнення до кримінальної відповідальності медичних працівників за «професійні правопорушення».
 
Аналіз наведених норм свідчить, що належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок експертизи з визначення процента втрати працездатності.
 
Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 посилався на те, що у період з 01 грудня 2009 року по 27 лютого 2014 року він був повністю непрацездатним, а тому за цей період просив стягнути втрачений заробіток, виходячи із 100% від заробітку (доходу), який він мав до каліцтва 
(12 211,41 грн на місяць).
 
Суди попередніх інстанцій погодилися із такими доводами позивача, однак таких доказів позивач до суду не надав, у період 01 грудня 2009 року 
по 27 серпня 2014 року жодного разу МСЕК не встановлювалася ступінь втрати працездатності позивача. Вперше позивачу був встановлений ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 50% висновком судово-медичної експертизи від 28 серпня 2014 року, призначеної судом за клопотанням позивача (а. с. 52-57 т. 2).
 
При цьому судом апеляційної інстанції ухвалою від 15 січня 2015 року призначалася додаткова комісійна судово-медична експертиза на вирішення питання щодо визначення ступеню втрати професійної працездатності ОСОБА_1 у відсотках у період з 01 грудня 2009 року по 12 вересня 2014 року.
 
Відповідно до висновку експертизи від 18 лютого 2015 року неможливо встановити ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_1 за вказаний період, оскільки у цей проміжок часу позивач активно лікувався як стаціонарно, так і амбулаторно, однак ступінь втрати працездатності можливо встановити лише після настання результату травми у виді стійких наслідків пошкодження, які не відновлюються і в незмінному виді зберігаються протягом всього життя.
 
Отже, висновки судів про те, що позивач у період 01 грудня 2009 року 
по 27 серпня 2014 року був повністю непрацездатним є помилковим та таким, що не узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами, а тому визначення судами розміру втраченого позивачем заробітку за цей період є помилковим.
 
Крім того, суд апеляційної інстанції при новому розгляді не врахував положення частини четвертої статті 338 ЦПК України2004 року, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
 
Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 12 жовтня 2016 року звертав увагу суду на те, що вперше ОСОБА_1 було встановлено ступінь втрати працездатності у процентах лише 28 серпня 2014 року і для визначення розміру втраченого заробітку визначальне значення має саме цей факт. Однак при новому розгляді суд апеляційної інстанції висновків суду касаційної інстанції не врахував.
 
Оскільки вперше судово-медичною комісією ОСОБА_1 встановлено 50% втрати професійної працездатності лише 28 серпня 2014 року, а не 
з 24 лютого 2014 року як помилково вважали суди попередніх інстанцій, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню втрачений заробіток за період з 28 серпня по 12 вересня 2014 року (дата, по яку позивач просив стягнути заробіток у позовних вимогах) у розмірі 3 052,80 грн 
(12 211,41 х 50 % = 6 105,70 грн : 30 днів = 203,52 грн х 15 днів), де 
203,52 грн - середньоденний заробіток позивача.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, судові рішення підлягають зміні зі зменшенням розміру стягнутого з відповідача на користь позивача втраченого заробітку з 659 677,70 грн до 3 052,80 грн.
 
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня» задовольнити частково. 
 
Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 02 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 14 грудня 
2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня» про стягнення втраченого заробітку змінити, зменшивши його розмір з 659 677,70 грн до 3 052,80 грн.
 
В іншій частині судові рішення залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович