ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1706/19  Номер провадження 22-ц/814/205/20	Головуючий у 1-й інстанції Городівський О. А.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
головуючого Пікуля В.П.,
суддів Панченко О.О., Одринської Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Миргородського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2019 року (повний текст виготовлено 24 жовтня 2019 року) у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
01 серпня 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовною заявою, у якій просило стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 94 690,06 грн. та понесені судові витрати.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н від 28 жовтня 2011 року, відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит в сумі 46 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Відповідно до договору відповідач зобов`язувався в порядку та на умовах визначених договором погашати заборгованість за кредитом, відсотками, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. 
Однак відповідач своїх зобов`язань по договору належним чином не виконав, у зв`язку з чим, станом 17 липня 2019 року виникла заборгованість, в розмірі 94 690,06 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту - 32 137,06 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 24747,98 грн., заборгованість за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання - 32 719, 78 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 100,00 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 4 485,24 грн. 
Згідно складових частин заборгованості, що наведені в позовній заяві, заборгованість за нарахованими відсотками становить - 0, 00 грн. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 жовтня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 - відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з недоведеністю факту укладення 28 жовтня 2011 року між сторонами кредитного договору.
Вимоги апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржило АТ КБ «Приватбанк». Просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, яким вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Позиція учасників справи
Узагальнені доводи апеляційної скарги
На думку скаржника рішення ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Зокрема позивач зазначає, що між сторонами виникли договірні відносити про що свідчить підпис відповідача на анкеті-заяві, а розмір заборгованості підтверджується матеріалами справи. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Щодо розгляду справи без виклику сторін
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що ціна позову становить 94 690 грн. 06 коп. та беручи до уваги положення ч. 13 ст. 7, ст. 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви № б/н від 28 жовтня 2011 року (а.с. 13), відповідно до якого Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 
Станом на 31 травня 2015 року заборгованість за тілом кредиту становить 32 137,06 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 24 747,98 грн.
Позиція апеляційного суду
Щодо стягнення неустойки (пені, штрафів)
Як вбачається із заявлених позовних вимог позивач просив стягнути, крім тіла кредиту, заборгованість за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання - 32 719, 78 грн.; заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. - 100,00 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 4 485,24 грн. 
Перевіряючи законність у обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмову у стягненні вказаних коштів колегія суддів приходить до такого висновку. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статей 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частинами першою, другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Разом з тим, у анкеті-заяві позичальника від 28 жовтня 2011 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 жовтня 2011 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не можу ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https://www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 жовтня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Відтак, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Вищевказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
При цьому слід звернути увагу, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, згідно складових частин заборгованості, що зазначені у позовній заяві, не ставиться. 
Щодо доводів апеляційної скарги в цій частині, то вони не спростовують висновку суду першої інстанції з вище наведених мотивів, а посилання на практику Верховного Суду не дає підстави для задоволення апеляційної скарги в цій частині тому, що на переконання колегії суддів до даних правовідносин слід застосовувати висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Щодо стягнення основної суми заборгованості
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту, що складається з заборгованості за тілом кредиту - 32 137,06 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 24747,98 грн. суд першої інстанції виходив із недоведеності факту укладення 28 жовтня 2011 року між сторонами кредитного договору.
Проте, колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції виходячи із таких міркувань.
Як вбачається із матеріалів справи, суду першої інстанції крім анкети-Заяви був наданий розрахунок заборгованості відповідача.
Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Виходячи з того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 548/15991/13-ц та постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 361/2385/18-ц.
При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що наданий банком розрахунок є належним доказом та допустимим засобом доказування у цій справі. Разом з тим, відповідачем не було спростовано факт наявності та розміру заборгованості.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково здійснював погашення кредитної заборгованості, сам відповідач не заперечував щодо виникнення кредитних правовідносин, але вказував, що вони виникли у 2013 році, але тут слід звернути увагу, що згідно розрахунку, наданого позивачем кошти за договором ОСОБА_1 саме і почав отримувати у 2013 році. 
Отже, оцінюючи докази, які надані до суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» довів факт отримання від банку коштів та наявну заборгованість, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 32 137,06 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 24747,98 грн., а всього 56 885, 04 грн. (32 137, 06 + 24 747, 98).
Оскільки, укладений між сторонами кредитний договір від 20 жовтня 2011 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним) а, фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги АТ КБ «Приватбанк» та скасування рішення суду першої інстанції у частині відмови у стягненні заборгованості, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 32 137,06 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту - 24747,98 грн., а всього 56 885, 04 грн. та із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову щодо цих вимог, а саме: стягнення заборгованості за тілом кредиту, в тому числі за простроченим у сумі - 56 885, 04 грн. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Щодо судових витрат
За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
За правилами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.
Позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 94 690, 06 грн., стягнення підлягає 56 885, 04 грн., що становить 60, 07 % від ціни позову. 
Тобто, підлягають стягненню із відповідача судові витрати по сплаті судового збору, пропорційно задоволених позовних вимог, що становить за подання позовної заяви - 1153, 94 грн. та за подання апеляційної скарги -1730, 91 грн. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.
РішенняМиргородського районного суду Полтавської області від 21 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 56 885 грн. 04 коп. заборгованості за кредитним договором (тіло кредиту) та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 56 885 грн. 04 коп. заборгованості за кредитним договором (тіло кредиту) -задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 20 жовтня 2011 року (тіло кредиту) у розмірі 56 885 грн. 04 коп.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 1153 грн. 94 коп. та за подання апеляційної скарги 1730 грн. 91 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 09 січня 2020 року

Головуючий                         В.П. Пікуль 

Судді                 О.О. Панченко

                                                                       Т.В. Одринська
\