Постанова
Іменем України 
27 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 428/8157/17
провадження № 51-3721км19  
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:                                                        
секретаря судового засідання                   ОСОБА_4 , 
прокурора                                                          ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 листопада 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 26 квітня 2019 року. 
 
Обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень 
Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 листопада 2018 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у незаконному придбанні, зберіганні та транспортуванні з метою збуту, а також у збуті незаконно виготовлених алкогольних напоїв, вчинених у складі організованої групи, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 грн.
Запобіжний захід у виді застави, обраний стосовно ОСОБА_7 під час досудового слідства, скасовано.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 грн.
Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальних провадженнях №32017130370000014 від 29 липня 2017 року та № 32016130000000017 від 
19 травня 2016 року, зокрема: 
- грошові кошти в сумі 20 000 грн, що визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 32016130000000017 та зберігаються працівниками управління фінансування бухгалтерського обліку та звітності ГУ ДФС у Луганській області на депозитному рахунку, – передати у власність держави; 
- приблизно 1 363,5 літрів рідини прозорого кольору з характерним запахом спирту, які визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №32016130000000017, передано на відповідальне зберігання керівнику регіонального структурного підрозділу ТОВ «Арда-Дон» ОСОБА_8 та зберігаються за адресою: вул. Науки, 13-а, 
м. Сєвєродонецьк в пластикових ємностях об`ємом 5 літрів у кількості 194 шт., об`ємом 
10 літрів - 39 шт., об`ємом 0,5 літрів - 24 шт., з етикетками з написом «Первак». Загалом приблизно 1 360 літрів рідини; пакувальну плівку, предмет для переливання та вимірювання рідини (лійку); кришки для закриття ємностей, які визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 32016130000000017, пластикову ємність об`ємом   1 000 літрів, облаштовану насосом марки «Водолей»; електрогенератор торгівельної марки «HYUNDAI 8500W», які передано на відповідальне зберігання 
ОСОБА_9 , знищити; 
- експрес - накладні компанії «Нова Пошта» у кількості 2 шт.; 9 слідів папілярних ліній, які визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та долучено до матеріалів кримінального провадження №32016130000000017, – залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього строку їх зберігання;
Скасовано арешт, накладений ухвалою Сєвєродонецького міського суду від 
07 березня 2017 року (справа № 428/2231/17) на грошові кошти в загальній сумі 20 000 грн, які було вилучено 28 лютого 2017 року в ході обшуку, проведеного в межах кримінального провадження № 32016130000000017 за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винуватими у незаконному придбанні, зберіганні та транспортуванні з метою збуту, а також у збуті незаконно виготовлених алкогольних напоїв, що було вчинено у складі організованої групи за обставин, детально викладених у вироку.
Так, в період часу з травня по вересень 2016 року особа, стосовно якої матеріали виділено в окреме провадження, та ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 , здійснювали реалізацію незаконно виготовленої алкогольної продукції.
Восени 2016 року ОСОБА_7 , з відома усіх учасників злочинного угруповання, збув ОСОБА_10 незаконно виготовлений алкогольний напій – горілку, яка містилась у пластиковій пляшці об`ємом 5 літрів як оплату за ремонт автомобіля. Також 
14 серпня 2016 року ОСОБА_7 привіз до автобази, де проводився ремонт автомобіля, як подарунок ОСОБА_10 горілку на розлив у кількості 5 літрів.
Крім того, влітку 2016 року особа, стосовно якої матеріали виділено в окреме провадження, за допомогу у розвантаженні електрогенератора, за погодженням з ОСОБА_7 та з відома ОСОБА_6 дав ОСОБА_11 горілку, яку з пластикової баклажки об`ємом 5 літрів налив до пляшки об`ємом 0,5 літрів.
Разом із цим приблизно наприкінці червня 2016 року ОСОБА_7 , з відома усіх учасників злочинного угруповання, здійснив збут ОСОБА_12 незаконно виготовлених алкогольних напоїв об`ємом приблизно 20 літрів, за що отримав грошові кошти на загальну суму 600 грн.
Крім цього, приблизно в липні 2016 року ОСОБА_7 , з відома усіх учасників злочинного угруповання, здійснив ОСОБА_12 збут незаконно виготовлених алкогольних напоїв об`ємом приблизно 20-25 літрів, за що отримав грошові кошти на загальну суму 
600-650 грн.
27 серпня 2016 року ОСОБА_7 з відома усіх учасників злочинного угруповання, здійснив ОСОБА_13 збут незаконно виготовлених алкогольних напоїв об`ємом приблизно 200 літрів, за що отримав грошові кошти на загальну суму приблизно 8 000 грн. 
Також ОСОБА_7 , з відома особи, стосовно якої матеріали виділено в окреме провадження, та ОСОБА_6 , у серпні - вересні 2016 року передав ОСОБА_14 одну баклажку об`ємом 5 літрів із вмістом незаконно виготовлених алкогольних напоїв, за що отримав від останньої грошові кошти в сумі 180 грн.
Крім того, 17 вересня 2016 року ОСОБА_6 , за вказівкою ОСОБА_7 та з відома особи, стосовно якої матеріали виділені в окреме провадження, передав ОСОБА_15 дві баклажки об`ємом по 5 літрів, у яких містились незаконно виготовлені алкогольні напої у кількості приблизно 10 літрів, та отримав від нього 400 грн як оплату.
Отримані від незаконного збуту грошові кошти ОСОБА_7 розподіляв між учасниками організованої групи у вигляді заробітної плати, оплати за оренду приміщення, де зберігались незаконно виготовлені алкогольні напої, у вигляді закупівлі та транспортування алкогольної продукції. А також він контролював увесь процес зберігання алкогольних напоїв, їх збут і транспортування з метою збуту.
Дії ОСОБА_7 , а саме незаконне придбання, зберігання та транспортування з метою збуту, а також збут незаконно виготовлених алкогольних напоїв, що було вчинено у складі організованої групи, кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого 
ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК.
Дії ОСОБА_6 , а саме незаконне придбання, зберігання та транспортування з метою збуту, а також збут незаконно виготовлених алкогольних напоїв, що було вчинено у складі організованої групи, кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого 
ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_6 та ОСОБА_7  звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких, не оспорюючи фактичних обставин вчиненого ними злочину, доведеності своєї вини та правової кваліфікації злочину, просили змінити вирок суду в частині призначеного покарання, зменшивши розмір штрафу до 
1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. 
Крім того, ОСОБА_7 , посилаючись на безпідставність рішення місцевого суду про передачу у власність держави 20 000 грн, вилучених під час обшуку за місцем його проживання, просив змінити вирок суду першої інстанції в цій частині та повернути йому вищевказані грошові кошти, оскільки, на його думку, ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду кримінального провадження не було встановлено зв`язку вилучених коштів із вчиненням ним кримінального правопорушення. 
Луганський апеляційний суд ухвалою від 26 квітня 2019 року вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 28 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишив без змін.
При цьому суд зазначив, що грошові кошти в сумі 20 000 грн було вилучено під час обшуку та визнано речовими доказами в цьому кримінальному провадженні як набуті кримінально протиправним шляхом, та надалі слідчий суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області ухвалою від 07 березня 2017 року на них наклав арешт з метою забезпечення їх збереження як речових доказів. 
Зважаючи на вищевказане, апеляційний суд дійшов висновку, що, оскільки обвинуваченого ОСОБА_7 оскаржуваним вироком суду визнано винуватим за 
ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК, тобто за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 96-1 КК, а вилучені під час обшуку за місцем його проживання грошові кошти підпадають під критерії, визначені п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про необхідність передачі у власність держави речових доказів - грошових коштів у сумі 20 000 грн.
Вимоги і доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційних скаргах засуджені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації їх дій, порушують питання про скасування ухвали апеляційного суду та зміну вироку місцевого суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особам засуджених через суворість і просять призначити більш м`яке покарання у виді штрафу у розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Засуджені стверджують, що суд першої інстанції порушив загальні засади призначення покарання, внаслідок чого призначив їм занадто суворе покарання. Свої доводи мотивують тим, що суд не врахував конкретних обставин справи та даних про їх особу, що в сукупності давало суду підстави призначити більш м`яке покарання у виді штрафу в меншому розмірі.
Також ОСОБА_7 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно передав у власність держави 20 000 грн, які було вилучено під час проведення обшуку за його місцем проживання та згодом визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Скаржник стверджує, що ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду кримінального провадження не було встановлено зв`язку вилучених коштів із вчиненим злочином, про що він вказував у своїй апеляційній скарзі, однак апеляційний суд належним чином не перевірив його доводів, а також не обґрунтував підстав передачі у власність держави вищевказаних грошових коштів, що призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону судами обох інстанцій.
Позиції учасників судового провадження
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 направили до Суду заяви, в яких просили провести касаційний розгляд без їх участі. 
Прокурор заперечував щодо задоволення касаційних скарг та просив залишити оскаржувані судові рішення без змін.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши викладені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кваліфікація їх дій у вчиненні інкримінованого їм злочину в касаційних скаргах засуджені не оспорюють, судовий розгляд кримінального провадження проведено у порядку ч. 3 ст. 349 КПК.
Доводи засуджених щодо суворості призначеного їм покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до статей 414, 438 КПКскасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Як убачається з копії вироку, призначаючи  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є злочином невеликої тяжкості, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу.
Визначаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо виду та розміру покарання, урахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за ст.12 КК належить до категорії злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинувачених, які раніше не судимі, до адміністративної відповідальності не притягувалися, офіційно не працевлаштовані, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебувають, груп інвалідності та хронічних захворювань не мають, задовільно характеризуються за місцем проживання, а обвинувачений ОСОБА_7 має на утриманні малолітню дитину. Обидва щиро розкаялися у вчиненому злочині, що згідно зі ст. 66 КК визнано судом пом`якшуючою покарання обставиною. Передбачених ст. 67 КК обставин, які обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , судом не встановлено.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи щодо суворості призначеного покарання, наведені в апеляційних скаргах засуджених, перевірив суд апеляційної інстанції, який обґрунтовано визнав їх безпідставними, зазначивши, що призначене  ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання є необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Правових підстав вважати таке покарання за наявних у справі матеріалах явно несправедливим унаслідок суворості немає.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК.
Доводи засудженого ОСОБА_7 , викладені у касаційній скарзі про невмотивованість рішень щодо конфіскації речового доказу – грошових коштів у сумі 20 000 грн, є слушними, виходячи з такого.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
Проте, суд апеляційної інстанції не надав мотивованих відповідей на доводи апеляційної скарги щодо безпідставної конфіскації речового доказу – грошових коштів у сумі 
20 000 грн, саме виходячи з положень статей 100, 96-1, 96-2 КК, та в ухвалі не зазначив належних підстав, з яких їх визнано необґрунтованими.
Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК під час ухвалення судового рішення суд повинен вирішити питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів. Відповідно до пункту 6 цієї частини гроші, цінності та інше майно, що одержані фізичною або юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено, конфіскуються.
Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до ухвали слідчого судді Сєвєродонецького міського суду від 07 березня 2017 року накладено арешт, зокрема на грошові кошти в сумі 20 000 грн, які було вилучено 28 лютого 2017 року в ході обшуку, проведеного в межах кримінального провадження № 32016130000000017 за місцем проживання ОСОБА_7 .
Також згідно з постановою заступника начальника СВ ФР ДПІ у м. Сєвєродонецьку 
ГУ ДФС у Луганській області ОСОБА_16 від 14 квітня 2017 року грошові кошти в сумі 20 000 грн визнано речовим доказом у цьому кримінальному провадженні.
Водночас, як видно з вироку, внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 , а саме незаконного придбання, зберігання та транспортування з метою збуту, а також збуту незаконно виготовлених алкогольних напоїв, що вчинено у складі організованої групи, було отримано дохід в сумі 9 830 грн.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції під час вирішення питання про долю речових доказів у повному обсязі не дав належної оцінки наявним матеріалам кримінального провадження, а також не обґрунтував свого рішення в цій частині з посиланням на конкретні норми КПК, вказавши лише, що долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК, при цьому не пославшись на жодну з частин цієї статті.
Водночас апеляційний суд погоджуючись з місцевим судом у частині конфіскації речового доказу – грошових коштів у сумі 20 000 грн, обґрунтував своє рішення формальним посиланням на те, що обвинуваченого ОСОБА_7 вироком суду визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК, який входить до переліку, передбаченого ч. 1 ст. 96-1 КК, а вилучені під час обшуку за місцем його проживання грошові кошти визнані речовими доказами у кримінальному провадженні та на них накладено арешт, а відтак вони підпадають під критерії, визначені 
п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК, хоча остання норма місцевим судом не застосовувалася.
Так, з положень ч. 2 ст. 96-1 КК випливає, що спеціальна конфіскація застосовується зокрема на підставі обвинувального вироку суду.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна.
Однак, у вироку не наведено жодних доказів про те, що вилучені під час обшуку у 
ОСОБА_7 за місцем його проживання грошові кошти саме в сумі 20 000 грн одержані внаслідок вчинення злочину.
Водночас апеляційний суд при перевірці законності ухваленого вироку належним чином не дослідив та не перевірив всіх обставин справи, оскільки будь-яких доказів, що саме 
20 000 грн, що були вилучені під час обшуку є грошовими коштами одержаними внаслідок вчинення злочину, не міститься ні в обвинувальному акті, ні у вироку.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 цього Кодексу при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Разом із тим зазначених вимог закону при розгляді цього кримінального провадження апеляційний суд не виконав.
У результаті перевірки матеріалів провадження було встановлено, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційні скарги не навів суті всіх зазначених доводів в ухвалі, ретельно їх не перевірив, не дав вичерпної відповіді на доводи засудженого 
ОСОБА_7 стосовно того, що ні під час досудового слідства, ні під час судового розгляду кримінального провадження не було встановлено зв`язку вилучених під час обшуку за адресою його проживання 20 000 грн із вчиненим ним кримінальним правопорушенням.
За таких обставин касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підлягають задоволенню частково, а ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Луганського апеляційного суду від 26 квітня 2019 року скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                         ОСОБА_3