ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/228/20 Справа № 201/9710/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Літвінової А.Г.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою прокуратури Дніпропетровської області на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії і визнання права власності,-

                                В С Т А Н О В И Л А:

07 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії і визнання права власності. Просила, зобов`язати відповідача укласти договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача укласти договір оренди квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , а саме: приміщення № 1 – коридор загальною площею 24,7 м2, приміщення № 2 – туалет загальною площею 2,8 м2, приміщення № 3 – житлова загальною площею 12,0 м2, приміщення № 4 – житлова загальною площею 10,3 м2, приміщення № 5 – передпокій загальною площею 47,3 м2, разом по квартирі АДРЕСА_4 , № АДРЕСА_5 а загальною площею 97,1 м2 (а.с.1-4).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити дії і визнання права власності задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_3 , а саме: приміщення № 1 – коридор загальною площею 24,7 м2, приміщення № 2 – туалет загальною площею 2,8 м2, приміщення № 3 – житлова загальною площею 12,0 м2, приміщення № 4 – житлова загальною площею 10,3 м2, приміщення № 5 – передпокій загальною площею 47,3 м2, разом по квартирі АДРЕСА_4 , № АДРЕСА_5 а загальною площею 97,1 м2. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с.37-42).
Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2019 року вирішено питання судових витрат (а.с.70).
В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на те, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог порушує інтереси власника спірного майна — Дніпровської міської ради, яка не була залучена в якості відповідача, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовної заяви та відмовити в задоволенні цих позовних вимог 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що 18 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений попередній договір до договору оренди квартир №1а та квартири АДРЕСА_6 , які АДРЕСА_7 (а.с.18).
Також 18 травня 2018 року між сторонами укладений попередній договір до договору оренди нежитлового приміщення загальною площею 202,3 м2, яке знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.19).
Відповідно до умов указаних попередніх договорів, позивач та відповідач погодили 01 липня 2018 року укласти основні договори оренди наведених об`єктів нерухомості.
Основні договори оренди мали бути укладені сторонами на термін 2 роки, а орендна плата мала складати відповідно 10000 грн. та 20000 грн. на місяць, без урахування комунальних послуг та з корегуванням вартості оренди на індекс інфляції.
Незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов необхідних для укладення в майбутньому основних договорів, листом від 20 червня 2018 року відповідач повідомив про свою відмову від їх укладення, мотивуючи свою позицію тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на дані об`єкти нерухомості, а тому останнього не можна вважати їх власником (а.с.20).
Як вбачається з листа від 20 червня 2018 року, відповідач ставить під сумнів належність позивачу на праві власності зазначених у попередніх договорах об`єктів нерухомості.
Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10 лютого 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., за реєстром №5-140, позивач є власником квартири АДРЕСА_8 (а.с.6-7).
Указана квартира знаходиться у підвальному поверсі будинку. При вчиненні купівлі-продажу даної квартири з`ясувалось, що поряд із нею є ще одне приміщення №2а, яким на протязі багатьох років користувався попередній власник, оскільки на підвальному поверсі відсутні інші квартири. Із слів попереднього власника, багато років воно було безхазяйним і на момент придбання позивачем квартири 1а знаходилось в занедбаному стані, навіть без дверей, оскільки у попереднього користувача бракувало грошей на підтримання його у належному технічному стані.
В судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що після придбання квартири АДРЕСА_4 а, позивачем зроблено істотні ремонтні роботи та переобладнання в єдиний об`єкт нерухомого майна квартири АДРЕСА_4 № АДРЕСА_5 а, якими позивач фактично користується з моменту придбання квартири АДРЕСА_4 , тобто вже на протязі 12 років. У весь цей час позивач одноособово, добросовісно та відкрито користувалася приміщенням №2а та частиною коридору цокольного поверху, який об`єднує виключно квартиру АДРЕСА_4 а та АДРЕСА_5 а.
За весь цей час жодних претензій або вимог стосовно користування указаними приміщеннями до позивача не надходило.
Крім того, згідно із листом Департамента по роботі з активами Дніпровської міської ради №8/5-370 від 07 лютого 2018 року власника приміщення № 2а не встановлено (а.с.14). Указане також підтверджується листами КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради №118 від 02 лютого 2018 року та Ліквідатора КЖЕП «Південне» ДМР № 02-13/23 від 24 січня 2018 року (а.с.15-16).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку із добросовісним, безперервним володінням даним майном, у позивача виникло право власності на приміщення №2а за набувальною давністю у порядку ст. 344 ЦК України.
Однак з таким рішенням суду погодитись не можна виходячи з наступного.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Частиною 2 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.
Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.
Аналізуючи поняття добросовісності володіння як підставу для набуття права власності за набувальною давністю за ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Згідно з п. 9, 11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК).
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 24.01.2019 року у справі №755/16913/16-ц.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що згідно інформації КП “ДМБТІ” №4320 від 27.03.2019 року і інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_7 , у підвальному поверсі нежитлове приміщення №2а не значиться, а відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_9 відсутні.
Крім того, як зазначено КП “ДМБТІ”, спірне нерухоме майно не прийнято до експлуатації, а тому не є створеним в розумінні ст. 331 ЦК України.
Згідно інформації КП “ДМБТІ” житловий будинок літ А-4 по АДРЕСА_7 зареєстровано за КЖЕП “Південне” Дніпропетровської міської ради, на підставі рішень виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.11.2003 №11/13 , від 19.06.2003 №1549, про що зроблений запис в обліковій книзі №13 ЖЮ за реєстровим №747-102 (а.с.61).
Враховуючи вищезазначені факти, посилання позивача про те, що право власності на спірне майно ні за ким не зареєстроване, спростовується вищенаведеними відомостями.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Між тим позивачем не доведено факту добросовісного володіння спірним нерухомим майном, як не доведено і того, що вона не знала і не могла знати про давнісного володільця.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є власник майна. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Згідно зі ст. 52,53 ЦПК України, особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 р. № 14 “Про судове рішення у цивільній справі” зазначено, що суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, які не залучені до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.
Враховуючи те, що Дніпровська міська рада не була залучена судом в якості належного відповідача, як не був залучений до участі у справі і орган юстиції, орган державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та/або нотаріус, а суд апеляційної інстанції позбавлений такої можливості, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з вищезазначених підстав з ухваленням нового судового рішення в зазначеній частині про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю.
В частині відмови в задоволені позовних вимог, рішення суду не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області необхідно стягнути судовий збір у сумі 1940 грн.60 коп.
Керуючись ст. 367, 374,376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області — задовольнити.
       Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , а саме: приміщення № 1 – коридор загальною площею 24,7 м2, приміщення № 2 – туалет загальною площею 2,8 м2, приміщення № 3 – житлова загальною площею 12,0 м2, приміщення № 4 – житлова загальною площею 10,3 м2, приміщення № 5 – передпокій загальною площею 47,3 м2, разом по квартирі АДРЕСА_4 , № АДРЕСА_5 а загальною площею 97,1 м2. — скасувати та відмовити в задоволені цих вимог.
       Стягнути із ОСОБА_1 на користь прокуратури Дніпропетровської області (реквізити отримувача: 49044, м. Дніпро, пр. Д.Яворницького, буд. 38, МФО 82172, р/р 35217020000291 в ДКСУ м. Київ, код ЄДРПОУ 02909938, код класифікації видатків бюджету — 2800) судовий збір у сумі 1940 грн.60 коп.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.
       
Судді: