ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 17 лютого 2020 року	   м. Одеса	 Справа № 916/2400/19	

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Разюк Г.П., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Клименко О.В.

за участю представників учасників справи:
від Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Чорноморськ – Ткаченко Я.В. на підставі наказу від 03.07.2013 року № 18-к/9 та посадової інструкції;
від Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м.Чорноморськ – Ільченко К.Р. за довіреністю від 02.01.2020 року № 15.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ
на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року, м. Одеса, суддя Жєлезна С.П., повний текст рішення складено 05.12.2019 року
у справі № 916/2400/19
за позовом Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Чорноморськ
до відповідача Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м.Чорноморськ
про стягнення 6 580    355 грн. 90 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

В серпні 2019 року Державне підприємство “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ звернулось до Господарського суду Одеської області іх позовною заявою до Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ, в якій просило суд стягнути з Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ на користь Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ основну заборгованість у розмірі 3   872 146 грн. 50 коп. у т.ч. ПДВ, пеню у розмірі 138 583 грн. 96 коп., 3% річних у розмірі 12 042 грн. 30 коп. 
Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем  зобов`язань, прийнятих на себе за умовами договору про відшкодування витрат з використання електричної енергії від 24.06.2019 року № 19/41-003 в частині відшкодування витрат за поставлену енергію. 
16.09.2019 року до Господарського суду Одеської області від Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ надійшла  заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд стягнути із  відповідача суму основного боргу у розмірі 6 005   410 грн. 96 коп., пеню у розмірі 330   135 грн. 82 коп., 3% річних у розмірі 29   045 грн. 56 коп., яка судом першої інстанції була прийнята до розгляду.
09.10.2019 року від Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ та від Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ до Господарського суду Одеської області надійшли клопотання про часткове закриття провадження у справі, в яких сторони просили суд закрити провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 2   000   000 грн.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.10.2019 року було закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ до Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ про стягнення  суми основного боргу у розмірі  2   000   000 грн.
Також, 09.10.2019 року до Господарського суду Одеської області від Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ надійшла  ще одна  заява про  збільшення розміру позовних вимог на 2 215 763,56 грн., в якій позивач просив суд стягнути із  відповідача суму основного боргу у розмірі 6   075   739 грн. 16 коп., пеню у розмірі 463   451 грн. 56 коп., 3% річних у розмірі 41 165 грн. 18 коп., яка судом першої інстанції була прийнята до розгляду.
07.11.2019 року від Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ до Господарського суду Одеської області надійшло клопотання, в якому відповідач просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення пені до 10%, розмірі якої на момент подання клопотання складав  33   013 грн. 58 коп.
В обгрунтування клопотання позивач зазначив, що приймаючи до уваги ступінь виконання зобов`язання (часткове погашення основного боргу), майновий стан підприємства (збитки понад 80 мільйонів за 1 півріччя 2019 року), причини неналежного виконання зобов`язання (зокрема заборгованість контрагентів та третіх осіб перед ДП «МТП «Чорноморськ» у розмірі понад 216 мільйонів), відсутністю будь-яких доказів понесення збитків внаслідок допущеного з боку ДП «МТП «Чорноморськ» порушення грошових зобов`язань, незначність прострочення виконання, поведінку винної сторони (ДП «МТП «Чорноморськ» вжито заходи щодо часткового погашення заборгованості), істотну соціальну роль, яку відіграє господарська діяльність відповідача, з метою недопущення погіршення фінансового стану ДП «МТП «Чорноморськ» вважає за правомірне зменшити нараховану позивачем пеню до 33 013,58 грн., що складає 10% від суми заявленої до стягнення позивачем пені.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі №916/2400/19 (суддя Желєзна С.П.) позов задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ на користь Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ суму основного боргу у розмірі 6 075 739,16 грн., пеню у розмірі 300 000,00 грн., три відсотки річних у розмірі 41 165,18 грн., судовий збір у розмірі 98 705,33 грн.; в решті позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю та доведеністю позовних вимог Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ в частині стягнення з відповідача основного боргу, а також інфляційних втрат та 3 % річних. Разом з тим, враховуючи надане законом право суду на зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених до стягнення, приймаючи до уваги істотний розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій, а також збиткову діяльність підприємства у першому півріччі 2019 року, та враховуючи сплату відповідачем в процесі вирішення даного спору суми основного боргу у розмірі  2 000 000,00 грн., зменшив заявлену до стягнення пеню до суми 300 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Державне підприємство “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м.Чорноморськ з рішенням суду першої інстанції не погодилось, тому звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило суд рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі №916/2400/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ до Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ про стягнення пені у розмірі 163   451 грн. 56 коп. та судового збору у розмірі 30   000 грн., прийняти нове рішення у справі № 916/2400/19 в частині стягнення пені у розмірі 163   451 грн. 56 коп. та судового збору у розмірі 30   000 грн., яким стягнути з Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ на користь Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ пеню у розмірі 163   451 грн. 56 коп. та  судові витрати - судовий збір у розмірі 30   000 грн.; в іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі № 916/2400/19 залишити без змін; відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. Зокрема, скаржник зазначає, що сплата заборгованості після звернення позивача з позовом сама по собі не могла бути підставою для зменшення штрафних санкцій (далі докладніше). Також, ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Отже, відсутність чи наявність збитків внаслідок порушення строків оплати заборгованості, взагалі не мало братися до уваги при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій. 
Скаржник зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про зменшення розміру штрафних санкцій не встановив винятковості цього випадку, причин неналежного виконання зобов`язання, строк прострочення виконання та наслідки його порушення. При цьому, стосовно висновку суду першої інстанції про те, що поведінка відповідача є належною та відповідач після звернення до суду частково сплатив заборгованість слід зазначити, що позивачем доводилась до відома суду інформація про системність застосування відповідачем практики оплати рахунків за надані послуги (виконані роботи, тощо) лише після відкриття проваджень. 
Позивач наголошує, що лише його звернення до суду та реальність стягнення штрафних санкцій, спонукає відповідача сплачувати заборгованість. В результаті такої стратегії відповідача до Господарського суду подаються чисельні позовні заяви та заяви про закриття проваджень у справі в частині оплати основної заборгованості, що створює навантаження не лише на позивача, а й на апарат Господарського суду Одеської області.
Крім того, за твердженням скаржника, з огляду на фактичні обставини справи, в даному випадку були відсутні підстави для зменшення штрафних санкцій. Такий висновок можна зробити, виходячи із наступного: період прострочення оплати рахунків, зазначених у позовній заяві є значним; на теперішній час заборгованість не є сплаченою; відповідачем не надано доказів на підтвердження обставин, за яких можливе зменшення неустойки, а лише зазначено про скрутне матеріальне становище відповідача, внаслідок якого відповідач не зміг своєчасно оплатити рахунки за надані послуги за цим договором.
Також скаржник зазначає, що на підтвердження можливості зменшення штрафних санкцій відповідачем надано копії Звітів про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 1-й квартал 2019 року та за І півріччя 2019 року, які на думку відповідача підтверджують скрутне матеріальне становище відповідача. При цьому сам по собі «важкий» фінансовий стан не є винятковим випадком в розумінні ст. 233 Господарського кодексу України та не є підставою для зменшення неустойки, яка підлягає до стягнення та не є доказом винятковості такого випадку. Звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) відображає лише фінансові результати господарської діяльності підприємства за звітний період і містить дані про доходи, витрати і фінансові результати в сумі наростаючим підсумком з початку року до звітної дати.
В свою чергу, з аналізу інформації, яка міститься у відкритому електронному доступі вбачається, що за підсумками роботи ДП «МТП «Чорноморськ» за 7 місяців 2019 року проблем із отриманням запланованого прибутку від власної господарської діяльності у нього протягом періоду прострочення не виникало. ДП «МТП «Чорноморськ» згідно п. 1.1. Статуту є державним унітарним підприємством і діє як комерційне підприємство, тобто характер його господарської діяльності базується на одержанні прибутку, функціонуванні та розвитку за рахунок власного капіталу (прибутку). Посилання відповідача на те, що він за звітами про фінансові результати за 1-й квартал 2019 року та за І півріччя 2019 року має збиток жодним чином не є доказом винятковості випадку в розумінні ст. 233 Господарського кодексу України та не є підставою для зменшення неустойки, яка підлягає до стягнення. 
Крім того, відповідачем не доведено значну кількість зобов`язань перед третіми особами, значну заборгованість контрагентів перед відповідачем, розмір поточних зобов`язань відповідача за звітний період, тощо, які повинні бути обов`язково враховані судом при прийнятті рішення щодо зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідачем оплачуються рахунки за надані послуги також за іншими договорами, укладеними між ДП «МТП «ЧОРНОМОРСЬКІ» та ЧФ ДП «АМПУ» лише після відкриття проваджень у справах за позовними заявами ЧФ ДП «АМПУ» до ДП «МТП «ЧОРНОМОРСЬК» про стягнення заборгованості та штрафних санкцій і ця тенденція вже є систематичною. Тобто, покращення «тяжкого» фінансового стану відповідача відбувається кожного разу, коли позивачем подається позовна заява до суду.
Щодо відсутності збитків, то скаржник зазначив, що в даному випадку суд не врахував, у зв`язку з чим відповідач порушив положення ст. 232 Господарського кодексу України, згідно якої якщо за невиконання або неналежне виконання зобов`язання встановлено штрафні санкції, то збитки відшкодовуються в частині, не покритій цими санкціями, при цьому законом або договором можуть бути передбачені випадки, коли допускається стягнення тільки штрафних санкцій, збитки можуть бути стягнуті у повній сумі понад штрафні санкції, або за вибором кредитора можуть бути стягнуті або збитки, або штрафні санкції. В даному випадку судом не враховано, що предметом стягнення є штрафні санкції, а не збитки, а тому відсутність збитків від прострочення виконання зобов`язання не може бути безумовною підставою для зменшення штрафних санкцій.
Крім того, скаржник вважає, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні позовних його вимог в частині стягнення з відповідача судових витрат - судового збору у розмірі 30 000,00 грн.. Так, в матеріалах справи є клопотання про часткове закриття провадження у справі від 02.10.2019 року № 502/15-01-01-12, в якому міститься вимога про стягнення з відповідача судових витрат. Проте, в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції зазначено про те, що сума судового збору у розмірі 30000,00 грн. підлягає поверненню з державного бюджету за клопотанням позивача на підставі ухвали суду відповідно до Закону України «Про судовий збір». Однак, як вбачається зі змісту п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила у разі закриття провадження у справі. Але, клопотання особи, яка сплатила судовий збір, про повернення судового збору з бюджету, у розумінні вищезазначеного закону, є виключно правом, а не обов`язком сторони.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», м. Чорноморськ    на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі № 916/2400/19, справу призначено до судового розгляду.
30.01.2020 року через канцелярію до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі №916/2400/19 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» без задоволення. Судовою колегією відзив долучено до матеріалів справи.
У відзиві відповідач зауважує, що Верховний Суд зазначає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши подані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України). Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Така правова позиція викладена і в рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року.
Згідно з п. 1.1 Статуту, відповідач є державним унітарним підприємством і діє як комерційне підприємство, що засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України. Відповідно до п. 4.1 Статуту, майно Підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання.
При цьому, чистий фінансовий результат збиток рядка 2355 ДП «МТП «Чорноморськ» за звітом про фінансові результати за 1 квартал 2019 року (додаток 2 до клопотання про зменшення пені) становить 18 845 тис гривень. Тобто, ДП «МТП «Чорноморськ» у першому кварталі 2019 року отримало збитки у понад 18 мільйонів гривень. Крім того, чистий фінансовий результат збиток рядка 2355 ДП «МТП «Чорноморськ» за звітом про фінансові результати за 1 півріччя 2019 року (додаток 3 до клопотання про зменшення пені) становить 79 711 тис гривень. Таким чином, ДП «МТП «Чорноморськ» у першому півріччі 2019 року отримало збитки у понад 79 мільйонів гривень.
Згідно інформації щодо суми дебіторської заборгованості станом на 31.07.2019, яка додається, заборгованість контрагентів та третіх осіб перед ДП «МТП «Чорноморськ» становить 216 110 850,76 грн. (додаток 5 до клопотання про зменшення пені).
Натомість, відповідач звертає увагу на те, що Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» отримало чистий фінансовий результат прибуток рядка 2350 за звітом про фінансові результати за 1 півріччя 2019 року (додаток 4 до клопотання про зменшення пені) 853 616 тис. грн., тобто прибуток більше як 853 мільйони гривень. Таким чином, несвоєчасність оплати ДП «МТП «Чорноморськ» прямо не перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків, не погіршує його фінансове становище, не впливає на якість та своєчасність надання послуг.
В судовому засіданні представники учасників справи підтримали свої доводи та заперечення щодо апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово. Представник відповідача додатково повідомив суд, що на його підприємстві введено 4-х-денний робочий тиждень і немає коштів для виплат заробітної плати працівникам. 
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ не підлягає задоволенню, а рішення  Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі №916/2400/19 є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

24.06.2019 року між Державним підприємством “Адміністрація морських портів України” в особі Чорноморської філії Державного підприємства “Адміністрація морських портів України”, м. Чорноморськ (Виконавець) та Державним підприємством “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ (Замовник) було укладено Договір  про відшкодування витрат з використання електричної енергії № 19/41-003 (зареєстрований у Чорноморській філії ДП «Адміністрація морських портів України» за № 118-П-ЧФ-19), відповідно до п. 1.1, 2.1 – 2.2 якого предметом договору є відшкодування Замовником Виконавцю витрат з використання електричної енергії. Виконавець за умовами  договору зобов`язується забезпечити постачання, а Замовник відшкодувати витрати за поставлену електричну енергію відповідно до умов договору, своєчасно виставляти Замовнику рахунки на оплату та оформлення документів, відповідно до умов розділу 7 цього договору.
Згідно з п. 3.1, 3.4 Договору про відшкодування витрат з використання електричної енергії від 24.06.2019 року № 19/41-003 Замовник зобов`язаний здійснювати відшкодування витрат за поставлену електричну енергію технологічними електричними мережами Виконавця за додатком №1 «Порядок формування величини вартості відшкодування витрат з використання електричної енергії Замовником»; не пізніше 12-го числа місяця, наступного за розрахунковим, отримати рахунок на оплату та акт наданих послуг.
Відповідно до п. 7.1 - 7.4 Договору розрахунковим періодом для відшкодування витрат за поставлену електричну енергію приймається один місяць з 1 по 30(31) число. Розрахунки по відшкодуванню величини вартості відшкодування витрат з використання електричної енергії Замовником здійснюються виключно грошовими коштами на поточний рахунок Виконавця, відповідно за додатком № 1  “Порядок формування величини вартості відшкодування витрат з використання електричної енергії Замовником”. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на поточний рахунок Виконавця. Оплата вартості відшкодування витрат з використання електричної енергії здійснюється за фактом їх надання, на протязі 15 календарних днів з дати підписання  акту наданих послуг; у разі порушення строків оплати Виконавець мас право припинити надавати послуги на об`єкти Замовника.
Згідно з п. 8.2 Договору в разі порушення Замовником терміну оплати наданих послуг Замовник сплачує Виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.
Положеннями п. 13.1 Договору визначено, що даний договір набуває чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками. При цьому, сторони домовились, що даний  договір регламентує взаємовідносини між сторонами, що виникли з 01.05.2019 року  згідно ст. 631 ЦК України, і діє до 31.12.2019 року. 
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі були підписані наступні акти наданих послуг:  
- від 31.05.2019 року акт № 759 на суму 2   173 319,42 грн.;
- від 30.06.2019 року № 932 на суму 1 698   827,08 грн.;
- від 31.07.2019 року № 565 на суму 2 133   264,46 грн.;
-  від 31.08.2019 року № 806  на суму 2   070 328,20 грн. 
Позивачем було виставлено відповідачу відповідні рахунки:
- від 31.05.2019 року № 759 на суму 2   173 319,42 грн.;
- від 30.06.2019 року № 932 на суму 1   698 827,08 грн.;
- від  31.07.2019 року №565 на суму 2   133 264,46 грн.;
- від 31.08.2019 року № 806 на суму 2   070 328,20 грн.
На підставі платіжного доручення від 23.09.2019 року № 2532 Державне підприємство “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ під час розгляду справи в суді першої інстанції сплатило на підставі рахунку від 31.05.2019 року №759 вартість наданих  позивачем послуг  на суму 2   000 000,00 грн., у зв`язку з чим, ухвалою суду першої інстанції від 09.10.2019 року було закрито провадження у даній частині  вимог позивача. 
Доказів оплати інших рахунків матеріали справи не містять, не погашення заборгованості за якими і стало підставою для звернення позивач із відповідним позовом до суду.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині зменшення нарахованої позивачем до стягнення пені до 300 000 грн. за клопотанням відповідача, з огляду на що, рішення суду переглядається лише в межах зазначених доводів та вимог, а обставини правомірності стягнення з відповідача суми основної  заборгованості за Договором про відшкодування витрат з використання електричної енергії від 24.06.2019 року №19/41-003, а також нарахованих позивачем 3% річних, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не перевіряється.
Що стосується часткового задоволення судом першої інстанції клопотання Державного підприємства “Морський торговельний порт “Чорноморськ”, м. Чорноморськ про зменшення штрафних санкцій та відповідно зменшення нарахованої позивачем до стягнення суми пені до 300   000 грн., судова колегія зазначає наступне.
За приписами ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У розумінні ст. 230 Господарського кодексу України пеня є господарською санкцією у вигляді грошової суми, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання.
Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Водночас, у відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Судовою колегією перевірено, що відповідач на підставі ст. 233 Господарського кодексу України звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій, заявлених позивачем до стягнення, а саме: просив зменшити розмір заявленої до стягнення пені до 33  013 грн. 58 коп. (тобто на 10 %). 
В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилався, зокрема, на те, що приймаючи до уваги ступінь виконання зобов`язання (часткове погашення основного боргу), майновий стан підприємства (збитки понад 80 мільйонів за 1 півріччя 2019 року), причини неналежного виконання зобов`язання (зокрема заборгованість контрагентів та третіх осіб перед ДП «МТП «Чорноморськ» у розмірі понад 216 мільйонів), відсутністю будь-яких доказів понесення збитків внаслідок допущеного з боку ДП «МТП «Чорноморськ» порушення грошових зобов`язань, незначність прострочення виконання, поведінку винної сторони (ДП «МТП «Чорноморськ» вжито заходи щодо часткового погашення заборгованості), істотну соціальну роль, яку відіграє господарська діяльність Відповідача, з метою недопущення погіршення фінансового стану ДП «МТП «Чорноморськ» вважає за правомірне зменшити нараховану Позивачем пеню до 33 013,58 грн., що складає 10% від суми заявленої до стягнення Позивачем пені.
Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо   належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора,   суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України.
Аналіз приписів ст. 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 78, ч. 1 с. 79 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2019 року у справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року у справі № 916/553/19, від 22.11.2019 року у справі № 922/937/19).
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, врахувавши ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань відшкодування витрат з використання електричної енергії за Договором про відшкодування витрат з використання електричної енергії від 24.06.2019 року № 19/41-003 (в ході розгляду справи відповідачем вчинялися дії, направлені на погашення наявної перед позивачем заборгованості), встановивши обставини щодо того, що відповідач є державним  підприємством, приймаючи до уваги істотний розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій,  а також збиткову  діяльність  підприємства у першому півріччі 2019 року, керуючись принципом збалансованості інтересів сторін – визнав зазначені обставини винятковими та дійшов висновку про наявність підстав для зменшення належної до стягнення суми пені до 300   000 грн., тобто, лише на 35,27 %, а не на 90%, як того просив відповідач.
Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи скаржника про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру пені є такими, що не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки судом у вирішенні цього питання було досліджено ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні та інші фактори, які вплинули на можливість своєчасної оплати відповідачем вартості поставленої електричної енергії.
Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції в порушення ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України, ст. 233 Господарського кодексу України не взяв до уваги фінансовий стан позивача, колегією суддів також не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження зазначених скаржником в апеляційні скарзі обставин та факту існування понесених позивачем збитків, через несвоєчасність сплати відповідачем коштів по виставленим рахункам.
Доводи апеляційної скарги про те, що фінансовий стан відповідача не є винятковим випадком та підставою для зменшення неустойки, не може свідчити про помилковість висновків судів щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, оскільки це не було єдиною підставою для зменшення розміру пені та оцінено судами в сукупності з іншими обставинами.
Судова колегія також не бере до уваги твердження скаржника про те, що нараховані постачальником штрафні санкції не є надмірно великими у порівнянні з невиконаним зобов`язанням за договором, позаяк таке твердження суперечить ст. 233 Господарського кодексу України, за змістом якої передумовою зменшення судом розміру неустойки визначено велика надмірність належних до сплати штрафних санкцій порівняно   зі збитками кредитора, а не з обсягом невиконаного зобов`язання (основного боргу) за договором.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що наявні правові підстави для зменшення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача з вищенаведених підстав.
Крім того, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що задоволення судом першої інстанції клопотання про зменшення розміру пені є суб`єктивним правом суду при оцінці наданих доказів, яке може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань і дослідження доказів, і з урахуванням наявності у матеріалах справи доказів на підтвердження обставин, якими таке клопотання обґрунтоване, не може бути самостійною підставою для скасування рішення суду в цій частині.
Що стосується посилань скаржника на те, що судом першої інстанції неправомірно відмовлено у задоволенні позовних його вимог в частині стягнення з відповідача судових витрат - судового збору у розмірі 30 000,00 грн., судова колегія зазначає, що обставини стягнення з відповідача вищезазначеного судового збору пов`язуються самим скаржником із його клопотанням про часткове закриття провадження у справі від 02.10.2019 року №502/15-01-01-12, в якому міститься вимога про стягнення з відповідача судових витрат. При цьому, вищезазначене клопотання було задоволено ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.10.2019 року у даній справі, зазначена ухвала, як окремо від рішення суду, так і разом наразі скаржником не оскаржена,  ухвала набрала законної сили і тому доводи скаржника з цього приводу судова колегія вважає необгрунтованими. Крім того, дійсно, чинним процесуальним законодавством України передбачено право позивача повернути сплачений судовий збір у передбаченому законом розмірі при закритті провадження у справі, для чого треба звернутися з клопотанням до суду і таке право існує у позивача і на теперішній час. 
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На думку колегії суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, Господарський суд Одеської області в оскаржуваному рішенні у достатній мірі виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог частково, при цьому доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа  "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі  "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. (п. 58 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Серявін проти України"). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади обов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п.  1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, рішення відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування рішення.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», м. Чорноморськ не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі № 916/2400/19 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», м. Чорноморськ на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі № 916/2400/19 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2019 року у справі № 916/2400/19 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодекс України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 17.02.2020 року. 
Повний текст постанови складено 18 лютого 2020 року.

Головуючий суддя 	Г.І. Діброва	
Судді 	Г.П. Разюк	
 	А.І. Ярош