УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №286/3233/19 Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л. 
Категорія 26    Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Шевчук А.М. 
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу № 286/3233/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 17 грудня 2019 року, яке ухвалене суддею Гришковець А.Л. вм.Овруч
встановила:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до суду позов, на обґрунтування якого зазначила, що 08.02.2019 року відповідач звернувся до неї з проханням позичити в борг грошові кошти в сумі 100 грн. через систему безготівкового переказу «Приват24». Цього ж дня позивачем було переведено на картку відповідача 100 грн. 21.02.2019 року відповідач, посилаючись на скрутне матеріальне становище, повторно звернувся до позивача з проханням позичити кошти в сумі 4900 грн. Враховуючи факт давнього знайомства та приятельських довірливих відносин, позивачем того ж дня було перераховано на банківську карту відповідача, через систему безготівкового переказу «Приват24», грошові кошти на суму 4900 грн. Однак, на даний час відповідач ОСОБА_2 позичені кошти не повернув, хоча зобов`язувався це зробити протягом 3-4 місяців. У зв`язку з цим позивач  просить стягнути з відповідача на її користь борг в розмірі 5000 грн. та понесені судові витрати. 
Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 17 грудня 2019 року  у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові, не надав доводам позивача належної правової оцінки, помилково дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог, оскільки спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються та підлягають задоволенню, з підстав, передбачених ст.1212 ЦК України. А тому суд зобов`язаний був стягнути з відповідача вказану суму коштів, як безпідставно набуті. 
Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи було встановлено, що 08.02.2019 року та 21.02.2019 року ОСОБА_1 переказала на карту АТ КБ «ПриватБанк», через додаток «Приват24», на рахунок одержувача – ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 грн. та 4900 грн., що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» по картці позивача від 12.08.2019 та дублікатами квитанцій №983274328965521863296 від 08.02.2019 і №Р24А564209757А28439 від 21.02.2019 (а.с.7-10). 
13 серпня 2019 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 претензію про повернення останнім, через 7 днів з моменту отримання даної претензії, коштів за договором позики на суму 5000 грн, яку відповідач отримав 16.08.2019 р. (а.с.11,12).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами переказ ОСОБА_1 спірних коштів та отримання їх ОСОБА_2 в борг саме за договором позики, тобто у власність, як це передбачено ст.1046 ЦК України, а надані позивачем копії виписки по рахунку, квитанції не підтверджують укладення між сторонами саме договору позики.
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного. 
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження  укладення договору позики та його умов, згідно із  ч. 2  ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України  встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. (Правова позиція Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15).
Зі змісту наданих позивачем на підтвердження позовних вимог копій квитанцій про перерахунок коштів вбачається, що вони не містять обов`язкової умови отримання відповідачем в борг певної грошової суми від позивача саме на умовах договору позики. Так в коментарі до платежу вказаних квитанцій відсутнє посилання на призначення платежу, зазначено лише дані відповідача. Тобто, відсутнє підтвердження факту переказу спірних коштів відповідачу саме на умовах договору позики. 
Також позивачем не надано і будь-яких доказів, які б підтверджували факт звернення відповідача до неї з проханням позичити кошти, тобто з пропозицією укласти саме договір позики, а також докази які б містили зобов`язання відповідача повернути отримані в борг кошти.  Сам по собі факт направлення позивачем претензії, без визнання боргу відповідачем та не доведення його статусу як позичальника, також не є належним доказом на підтвердження укладення між сторонами договору позики. 
Будь-яких інших доказів на підтвердження укладення з відповідачем саме договору позики позивач суду не надала, хоча відповідно до вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Тому встановлені ст.ст. 1046, 1049 ЦК України підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів відсутні, а заявлений з цих правових підстав позов не може бути задоволений.
Доводи апеляційної скарги є тлумаченням позивачем норм чинного законодавства щодо зобов`язання, яке виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, які на правильність висновків суду першої інстанцій не впливають, оскільки з вказаних правових підстав позов ОСОБА_1 до відповідача не заявлявся.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є вірним. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 
Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення   Овруцького районного суду Житомирської області від 17 грудня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуючий                                               Судді