ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 лютого 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/3902/19
Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/141/20

Чернігівський апеляційний суд  у складі:
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В., 
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
         
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ майна,
місце ухвалення судового рішення - місто Чернігів,
час проголошення рішення суду першої інстанції - 11 год. 01 хв.,
дата складання повного тексту суду рішення суду - 7 листопада 2019 року.
                                       У С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила встановити факт її спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 грудня 2004 року по 20 вересня 2017 року; визнати об`єктом спільної власності автомобіль CHEVROLET LACETTI р.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, вартістю 175 000 грн; провести розподіл транспортного засобу, стягнувши з відповідача на її користь 1/2 частину його вартості - 87 750 грн та залишивши його у власності ОСОБА_2 . 
У мотивування заявлених вимог зазначала, що з грудня 2004 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу. Шлюб між ними був зареєстрований 21 вересня 2017 року. За час перебування у фактичних шлюбних відносинах вони придбали спірний автомобіль, який був оформлений на відповідача. Оскільки транспортний засіб був куплений у період фактичних шлюбних відносин, вважає, що він є спільною сумісною власністю та підлягає розподілу в рівних частках шляхом стягнення з відповідача на її користь половини вартості автомобіля.
Рішенням від 29 жовтня 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Встановив факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 грудня 2004 року по 20 вересня 2017 року. Стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача 1/2 частину вартості спірного автомобіля CHEVROLET LACETTI 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 45 258,41 грн. Стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача 840,5 грн у відшкодування сплаченого судового збору та 3 000 грн витрат на правничу допомогу. Зобов`язав Управління ДКСУ у м. Чернігові повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 % судового збору - 384,2 грн, сплаченого при поданні позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з нього 45 258,41 грн, 840,5 грн судового збору та 3000 грн витрат на правничу допомогу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення у вищевказаній частині та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог про стягнення з нього 45 258,41 грн, 840,5 грн судового збору та 3000 грн витрат на правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував приписів п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та залишив поза увагою, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 24 жовтня 2018 року у справі № 214/1520/15-ц.
Відповідач зазначає, що у ході розгляду справи він повністю спростував той факт, що спірний автомобіль є спільною власністю з ОСОБА_1 , та довів, що купив його виключно за свої особисті кошти, в тому числі й за ті, які позичив у своїх близьких та друзів, і доказів протилежного позивачкою не надано.
Указує, що у лютому 2019 року звернувся з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, у якому зазначав про відсутність спільного майна, яке підлягає розподілу. Позовні вимоги дружина визнала, відобразивши це у своїй письмовій заяві, що, на його думку, свідчить про відсутність між ними будь-якого майнового спору.
Стверджує, що суд, пославшись на ст. 83 ЦПК України, безпідставно не прийняв як належні докази у справі надані ним розписки про отримання у позику грошових коштів від батька та інших осіб, оскільки указані розписки були направлені до суду поштою 23 жовтня 2019 року, тобто до початку розгляду справи по суті.
Звертає увагу, що пропонував позивачці виплатити їй 30 000 грн, але не в рахунок компенсації за придбаний автомобіль, а в рахунок відшкодування коштів, понесених разом на спільний побут, проживання, харчування, інших спільних витрат за час їх фактичного проживання разом, проте від такої пропозиції остання відмовилась.
Посилається на ту обставину, що суд не обґрунтував підстав, з яких позов підлягає частковому задоволенню, в тому числі не встановив вартість, за яку було придбано спірний автомобіль, джерело придбання та мету придбання, що б дозволило визначити правовий статус сумісної власності подружжя.   
У наданому відзиві ОСОБА_1 , не погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін.  Також просить стягнути з відповідача на її користь витрати на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи у Чернігівському апеляційному суді у розмірі 5 000 грн.
Доводи відзиву зводяться до того, що суд, застосувавши приписи ст.ст. 3, 57, 60, 70, 71, 74 СК України, правильно визнав спірний транспортний засіб об`єктом спільної сумісної власності подружжя, який підлягає поділу між сторонами у рівних частках.
Позивач указує, що надані відповідачем розписки викликають значний сумнів у їх достовірності, та є всі підстави вважати, що вони виготовлені безпосередньо перед слуханням справи по суті з метою ухилення ОСОБА_2 від відшкодування коштів в якості спільних витрат на придбання автомобіля. Інших будь-яких доказів на підтвердження придбання транспортного засобу за особисті кошти відповідачем не надано.
Звертає увагу, що пропозиція відповідача компенсувати їй кошти, витрачені у період їх спільного проживання на ремонт будинку АДРЕСА_1 , який належить батькові чоловіка, лише підтверджує той факт, що у період спільного проживання вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство і здійснювали витрати на потреби сім`ї. Від пропозиції отримати відповідну суму коштів вона відмовилась, оскільки таких вимог у суді не заявляла.
Вважає безпідставними посилання відповідача на визнання нею позову про розірвання шлюбу, оскільки розгляд справи про розлучення ніяким чином не перешкоджає цьому зверненню до суду з позовом, який є предметом даного розгляду.    
Посилається на те, що у зв`язку з необхідністю захищати свої законні права та інтереси в суді апеляційної інстанції, вона понесла витрати на правничу допомогу у сумі 5 000 грн, які документально підтверджені і підлягають відшкодуванню.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийняв визнання ОСОБА_2 позову в частині встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 грудня 2004 року по 20 вересня 2017 року. Також суд виходив з того, що надані відповідачем як докази розписки про отримання коштів подані з порушенням порядку, встановленого ст. 83 ЦПК України, оскільки надані вже під час розгляду справи по суті, заяв у підготовчому засіданні про їх можливе подання не надавалось і клопотань про поновлення строку подання доказів від відповідача не надходило. Інших будь-яких належних доказів на підтвердження факту придбання ОСОБА_2 спірного автомобіля за особисті кошти не надано.
Вирішуючи питання про суму, необхідну для відшкодування як компенсацію за 1/2 частину автомобіля, районний суд виходив з вартості транспортного засобу, встановленої висновком експерта.
Судове рішення в частині задоволення вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що у період з 01 грудня 2004 року по 20 вересня 2017 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що не заперечується відповідачем.
19 грудня 2012 року ОСОБА_2 набув у власність транспортний засіб марки CHEVROLET LACETTI 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 65). 
21 вересня 2017 року Чернігівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Чернігівській області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 15).   
З наданого стороною відповідача звіту про оцінку № 3603 автотоварознавчого дослідження транспортного засобу, складеного 24 травня 2019 року СПД « ОСОБА_3 », вбачається, що ринкова вартість автомобіля CHEVROLET LACETTI д.н.з. НОМЕР_1 на дату оцінки складає 87 037,48 грн (а.с. 58-84).       
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 червня 2019 року у справі була призначена судова експертиза для визначення ринкової вартості спірного автомобіля (а.с. 97-98).                 
Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової автотоварознавчої експертизи від 30 липня 2019 року реальна ринкова вартість автомобіля CHEVROLET LACETTI 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 на час проведення експертизи становить 90 516,81 грн (а.с. 110-120). 
Звернувшись до суду з вимогою про встановлення факту її спільного проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 грудня 2004 року по 20 вересня 2017 року, визнання транспортного засобу об`єктом спільної власності та проведення його розподілу, ОСОБА_1 зазначала, що проживала у зазначений період разом з відповідачем як сім`я, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство та придбали за спільні кошти автомобіль, який був оформлений на відповідача.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.
За змістом ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі ст. 74 СК України потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. 
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, мано, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. 
Статтею 57 СК України визначений перелік майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. До нього, зокрема, належить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).
Відповідно до положень ст.ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції, в повній мірі проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля об`єктом спільної власності та його поділ.
Так, дійшовши наведеного вище висновку, з яким погоджується колегія суддів, районний суд послався на визнання ОСОБА_2 у повному обсязі позовної вимоги про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 грудня 2004 року по 20 вересня 2017 року, що одночасно свідчить про визнання відповідачем й факту ведення спільного господарства з позивачкою та наявності спільного бюджету у зазначений період.
Заперечуючи проти визнання транспортного засобу CHEVROLET LACETTI об`єктом спільної власності подружжя та його розподіл, відповідач стверджував, що указаний автомобіль був придбаний ним за власні кошти та кошти, отримані у позику від батька та знайомих, на підтвердження чого надав суду першої інстанції відповідні розписки.
У матеріалах справи наявні три розписки ОСОБА_2 від 10 та 17 грудня 2012 року про те, що він отримав у борг грошові кошти на придбання автомобіля: від свого батька ОСОБА_4 - 4 000 доларів США, від ОСОБА_5 - 2 000 доларів США та від ОСОБА_6 - 1 000 доларів США (а.с. 136-138). Указані розписки відповідачем буди надіслані до районного суду 23 жовтня 2019 року (а.с. 139, 140).
Статтею 83 ЦПК України встановлений порядок подання доказів. Так, ч.ч. 3, 4, 8 даної норми передбачено, що відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 квітня 2019 року було відкрито провадження у даній справі, в якій відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив у відповідності до вимог ст. 178 ЦПК України (а.с. 35-36). Ухвалою від 22 травня 2019 року суд ухвалив перейти до розгляду справи у загальному позовному провадженні, підготовче засідання призначено на 03 червня 2019 року (а.с. 51).
З матеріалів цивільної справи вбачається, що передбаченим ст. 178 ЦПК України правом подати відзив на позовну заяву та наявні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач не скористався. У наданому 29 травня 2019 року представником відповідача клопотанні про долучення до матеріалів справи додаткових доказів про наявні у ОСОБА_2 розписки мови не йдеться і причини, з яких вони не можуть бути своєчасно подані, не зазначаються. 
Ураховуючи наведене, районний суд обґрунтовано не прийняв як належні докази у справі надані відповідачем розписки на підтвердження факту придбання ним автомобіля за власні кошти. Жодних інших доказів на спростування доводів ОСОБА_1 щодо купівлі транспортного засобу за спільні кошти подружжя матеріали справи не містять. 
Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірний автомобіль CHEVROLET LACETTI 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 придбаний ОСОБА_2 під час проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а відповідачем належними доказами не доведено особисту фінансову участь у придбанні цього рухомого майна.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про не правильне визначення судом вартості автомобіля з огляду на таке.
Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала вартість спірного транспортного засобу 175 000 грн, посилаючись на середню вартість аналогічної марки автомобіля у мережі Інтернет. Не погоджуючись з визначеною позивачем вартістю рухомого майна, стороною відповідача суду першої інстанції був наданий звіт про оцінку транспортного засобу, згідно з яким ринкова вартість легкового автомобіля CHEVROLET LACETTI 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 станом на 24 травня 2019 року становила 87 037,48 грн.
Вважаючи таку ціну майна надто заниженою, стороною позивача було заявлене клопотання про призначення товарознавчої експертизи для визначення дійсної ринкової вартості спірного транспортного засобу, яке було задоволено судом та призначено у справі судову товарознавчу експертизу. За результатами експертизи реальна ринкова вартість спірного автомобіля станом на 30 липня 2019 року становила 90 516,81 грн.   
Таким чином, суд першої інстанції визначив суму до стягнення половини вартості автомобіля, виходячи із даних судової експертизи.
Колегія суддів погоджується також з проведеним судом першої інстанції розподілом судових витрат з огляду на те, що положення ст. 141 ЦПК України зобов`язують суд здійснювати розподіл таких витрат при вирішенні спору. Так, частково стягуючи із заявника витрати на правничу допомогу в сумі 3 000 грн, які понесла ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно врахував характер спірних відносин, ступінь складності справи, витрачений адвокатом час на участь у судових засіданнях, наявність у матеріалах справи ордеру (а.с. 44), квитанції про сплату коштів (а.с. 146), угоди про надання правової допомоги (а.с. 46-47) та розрахунок її вартості (а.с. 147). 
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням вимог закону. 
Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат  на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
До відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 додала на підтвердження понесених витрат додаткову угоду № 2 до угоди про надання правничої допомоги від 16 травня 2019 року (а.с. 197), в якій зазначено, що вартість послуг адвоката в цивільній справі № 750/3902/19 по захисту прав та інтересів клієнта в Чернігівському апеляційному суду за апеляційною скаргою ОСОБА_2 становить 5 000 грн, а також квитанцію до прибуткового касового ордеру про сплату цих коштів та ордер на представлення інтересів позивача адвокатом у апеляційному суді. 
Детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 до відзиву не приєднувався. Позивачем у суді першої інстанції був наданий розрахунок витрат на правничу допомогу, відповідно до якого розмір понесених нею витрат становить 13 000 грн, зокрема: надання адвокатом юридичних консультацій - 1000 грн; правовий аналіз документів - 1000 грн; підготовка позовної заяви, клопотання про призначення експертизи та подання позову до суду - 2000 грн; представництво адвокатом її інтересів в Деснянському районному суд м. Чернігова - 9000 грн (а.с. 147). Отже, правничі послуги за цим розрахунком не охоплювали виконання адвокатом робіт у суді апеляційної інстанції.
У постанові Великої Палати ВС від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що у відшкодуванні витрат на правову допомогу ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції слід відмовити через відсутність у матеріалах апеляційного провадження детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у суді.                            
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -
      
                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 року.

Головуючий:                                                 Судді: