Справа № 2-598/11 
Провадження № 22-ц/4808/111/20 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2020 року                 м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
                       судді-доповідача        Девляшевського В.А.,
                       суддів:                Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
                       секретаря                Турів О.М., 
                       з участю:                представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду, ухвалене головуючим суддею Хоминець М.М. 02 квітня 2012 року,
в с т а н о в и в:
У березні 2011 року ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» пред`явлено до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 06 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 24 грудня 2010 року стало ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір №HCL-0АК/092/2007 на суму 60 000 доларів США зі сплатою 13,49 % річних та кінцевим терміном повернення до 06 червня 2028 року. Додатковим договором №1 від 05 червня 2009 року ОСОБА_3 надано транш у розмірі 4615,76 доларів США. В забезпечення виконання умов вищезгаданого кредитного договору між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № SR-ОАК/138/2007, а в подальшому 05 червня 2009 року – додатковий договір №1 до договору поруки. У зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору у неї утворилась заборгованість, яка станом на 28 березня 2011 року склала 79 170,60 доларів США та 104 220,24 грн, з яких: 64 615,76 доларів США – заборгованість за кредитом, 14 554,84 доларів США – заборгованість за відсотками, 104 220,24 грн – пеня за прострочення виконання зобов`язання. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 в добровільному порядку відмовляється погашати вказану заборгованість, ТзОВ «ОТП Факторинг» просило стягнути її солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в судовому порядку. Також позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 1 700 грн сплаченого судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
Рішенням Тисменицького районного суду від 02 квітня 2012 року позов ТзОВ «ОТП Факторинг» задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у солідарному порядку на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» 630 197,98 грн основного боргу за кредитним договором, що еквівалентно 79 170,60 доларів США, 5 000 грн пені, а всього 635 197, 98 грн заборгованості за кредитним договором та 1 820 грн судових витрат, а всього 637 017,98 грн.
Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині стягнення кредитної заборгованості з поручителя, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що у позивача ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» відсутнє право на пред`явлення вимоги до поручителя за кредитним договором, оскільки укладений між ним та позивачем договір поруки є припиненим. Відповідач ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що позивач пред`явив вимогу на його адресу про дострокове погашення кредиту та заборгованості 22 лютого 2010 року, а до суду з позовом звернувся лише 30 січня 2011 року, тобто через один рік і один місяць після встановленого самим позивачем строку погашення всієї заборгованості за кредитом. При цьому, вказує апелянт, ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» в силу ст. 559 ЦК України мало право звернутись до суду протягом шести місяців від дати встановленої у вимозі, а саме до 22 серпня 2010 року. Посилаючись на незаконність рішення суду, ОСОБА_1 просить рішення суду в частині стягнення кредитної заборгованості з нього скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Представник ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» в судове засідання не з`явився з невідомих причин, хоч судове повідомлення було вручено завчасно. Не з`явилася в судове засідання також і відповідачка ОСОБА_3 , хоча про місце і час вирішення цього цивільно-правового спору вона була повідомлена телефонограмою. Отже, є правові підстави для розгляду справи у відсутності названих осіб.
В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримав, зазначивши, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України. Рішення суду в оскарженій частині вважає незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Рішення місцевого суду відповідач ОСОБА_1 оскаржує щодо стягнення з нього кредитної заборгованості. Тому перегляд справи апеляційним судом здійснюється тільки у цій частині.
Задовольняючи позовні вимоги ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення із відповідачів в солідарному порядку заборгованості за договором кредиту. Однак, повністю погодитись з цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі в оскаржуваній частині не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого згідно договору купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н від 24 грудня 2010 року стало ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір №HCL-0АК/092/2007 на суму 60 000 доларів США зі сплатою 13,49 % річних та кінцевим терміном повернення до 06 червня 2028 року (а.с.10-14, 26-37). Додатковим договором №1 від 05 червня 2009 року ОСОБА_3 надано транш у розмірі 4 615,76 доларів США (а.с. 38). 
В забезпечення виконання умов вищезгаданого кредитного договору між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки №SR-ОАК/138/2007, за умовами якого останній зобов`язався в солідарному порядку відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 боргових зобов`язань за кредитним договором. При цьому, із змісту п. 4 вищезазначеного договору поруки вбачається, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання за кредитним договором (а.с.25).
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору у неї утворилась заборгованість, яку станом на 28 березня 2011 року позивач визначив у розмірі 79 170,60 доларів США та 104 220,24 грн, з яких: 64 615,76 доларів США – заборгованість за кредитом, 14 554,84 доларів США – заборгованість за відсотками, 104 220,24 грн – пеня за прострочення виконання зобов`язання. Зазначена заборгованість підтверджується відповідним розрахунком (а.с. 86). При цьому, апеляційний суд зауважує, що розмір даної заборгованості, окрім пені за прострочення виконання зобов`язання, відповідачка ОСОБА_3 визнала, однак просила зменшити розмір пені. Її згода з розрахунками кредитної заборгованості підтверджується наявними в матеріалах справи документальними відомостями, зокрема листом-відповіддю ОСОБА_3 на досудову вимогу та заявою про зменшення пені (а.с. 86, 100).
Відповідно до ч.1  ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
У п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, які виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів про стягнення кредитної заборгованості із фінансових поручителів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. 
Відповідно до ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому, в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. 
Апеляційний суд зауважує, що строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати від поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11).
З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із порушенням ОСОБА_3 зобов`язань щодо повернення кредитних коштів ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до боржника ОСОБА_3 з досудовою вимогою про погашення кредитної заборгованості двічі – 15 січня 2010 року та 12 січня 2011 року, а до поручителя ОСОБА_1 відповідно 22 січня 2010 року (а.с.39-41).
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що кредитор, пред`явивши досудову вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, а в подальшому – позов з такими вимогами, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.
Таким чином, оскільки ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» скористалось правом на повернення кредиту достроково, пред`явивши поручителю ОСОБА_1 вищезазначену досудову вимогу 22 січня 2010 року, а з позовом до нього звернувся лише 30 березня 2011 року, хоч пред`явити таку вимогу згідно ч.4 ст.559 ЦК України вправі був в межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто до 22 липня 2010 року, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості із поручителя ОСОБА_1 , не врахувавши, що його порука припинена.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не може бути залишене в силі, і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення в солідарному порядку кредитної заборгованості та судових витрат з ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тисменицького районного суду від 02 квітня 2012 року в частині стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» боргу за кредитним договором в розмірі 635 197, 98 грн та 1 820 грн судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позову ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення 630 197,98 грн основного боргу за кредитним договором, що еквівалентно 79 170,60 доларів США, 5 000 грн пені, а всього 635 197, 98 грн заборгованості за кредитним договором та 1 820 грн судових витрат, а всього 637 017,98 грн відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Повний текст постанови складено 22 січня 2020 року.

Суддя-доповідач                                                 В.А. Девляшевський 
Судді:                                                         І.В. Бойчук
                                                                       В.Д. Фединяк