Постанова
Іменем України
 
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 295/16681/15-ц
провадження № 61-33049св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,                      
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Житомирська міська рада Житомирської області, ОСОБА_2 , 
треті особи: ОСОБА_3 , Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2017 року у складі судді Перекупки І. Г. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М.,                      Галацевич О. М., Микитюк О. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила:
- визнати незаконним та скасувати пункт 17.1 додатку 1-А рішення 27 сесії 5 скликання Житомирської міської ради від 06 листопада 2008 року № 777 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам м. Житомира» в частині затвердження технічної документації та передачі безоплатно у власність та оренду ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,0759 га і 0,0070 га для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним державний акт від 28 листопада 2008 року серії ЯБ №032870 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0759 га, кадастровий номер 1810136300:07:039:0032, для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , що зареєстрований за                            № 010820901255;
- скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;
- скасувати запис про реєстрацію цієї земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
На обґрунтування своїх вимог зазначала, що приватизація земельної ділянки та ухвалення відповідного рішення про передачу у власність та оренду земельних ділянок було здійснено з порушенням вимог статей 118, 151 ЗК України, які регламентують порядок безоплатної приватизації земельної ділянки. 
Зокрема, спірну земельну ділянку було приватизовано без рішення місцевої ради про затвердження матеріалів вибору земельної ділянки та надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. 
Закон передбачає приватизацію земельної ділянки в порядку відведення на підставі проекту землеустрою, а не технічної документації про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, з виділенням частини ділянки з присадибної ділянки за вищевказаною адресою, на якій розташовано житловий будинок, що перебуває у спільній частковій власності сторін без поділу будинку в натурі.
У зв`язку з наведеним, просила позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано незаконним та скасовано пункт 17.1 додатку 1-А рішення 27 ceciї 5 скликання Житомирської міської ради від 06 листопада 2008 року № 777 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів iз землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам м. Житомира» в частині затвердження технічної документації та передачі безоплатно у власність та оренду ОСОБА_2 земельних ділянок площею 0,0759 га i 0,0070 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель i споруд, які знаходяться на АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним державний акт від 28 листопада 2008 року cepiї                         ЯБ № 032870, на право власності на земельну ділянку площею 0,0759 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель i споруд, кадастровий номер 1810136300 07 039 0032, яка знаходиться на                     АДРЕСА_1 , зареєстрований за № 010820901255.
У решті позовних вимог відмовлено.
Суд першої інстанції виходив із того, що розроблена комунальним підприємством «Житомирський міський центр земельних відносин» технічна документація із землеустрою землекористувача ОСОБА_2 не відповідає за складом та змістом вимогам законодавства чинного на час ухвалення  рішення Житомирської міської ради № 777 від 06 листопада      2008 року. Оспорюване рішення органу місцевого самоврядування порушує принцип пропорційності права на земельну ділянку співвласників будинку відносно їх часток у вартості об`єкта нерухомості.
Встановивши, що надання ОСОБА_2 земельних ділянок в оренду та у власність на АДРЕСА_1 здійснювалося з урахуванням угоди про встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,1907 га, укладеної між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , яка у подальшому визнана недійсною у судовому порядку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення Житомирської міської ради. Як наслідок, суд визнав недійсним і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2017 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2017 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції,  як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову у позові у повному обсязі.
Касаційна скарга свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку , в іншій частині рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Відповідно до копії збірного плану земельної ділянки жилий будинок, позначений на плані за № 1 (співвласниками якого є він ( ОСОБА_2 ), ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) має площу 136,08 кв. м, а жилий будинок, який позначений на плані за № 2 (належить виключно йому) розташований на землі, яка знаходиться безпосередньо під ним, площею 131,87 кв. м.
Загальна площа земельної ділянки становить 0,1907 га, а його частина, навіть враховуючи частини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відповідно до їх часток жилого приміщення в будинку № 1 , становить 0,0629 га.
Фактично з урахуванням права власності на частину будинку за № 1 та на будинок № 2 на цій земельній ділянці йому був виданий державний акт на право власності земельну ділянку у розмірі 0,0759 га (131,87 кв. м під будинок № 2). 
Крім того, суди не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 без поважних причин пропустила трирічну позовну давність.
Зокрема,  22 березня 2012 року Богунським районним судом м. Житомира ухвалено рішення, яке набрало законної сили 24 травня 2012 року, у цивільній справі № 2-976/2012, яким визнано недійсною угоду про порядок використання та розпорядження земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , укладену 01 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому, у вказаному судовому рішенні чітко зазначено, що в даному випадку є спір про право, проте після цього                  ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з адміністративним позовом.
З позовом в порядку цивільного судочинства ОСОБА_1 звернулася до суду лише в листопаді 2015 року з пропуском позовної давності.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу 
ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 подала заперечення в яких просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Рух справи в суді  касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , треті особа - ОСОБА_3 , Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області, про визнання незаконним та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та запису про реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
Витребувано зазначену справу з Богунського районного суду м. Житомира.
Зупинено виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 квітня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі. 
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 295/16681/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є співвласниками будинку АДРЕСА_1 під літ «А»:                    ОСОБА_3 належить 33/100 ідеальних частки, ОСОБА_1 - 40/100 частки, ОСОБА_2 - 27/100 частки.
01 жовтня 2008 року між двома співвласниками житлового будинку                ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено угоду про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , відповідно до якої загальна площа земельної ділянки становить 0,1907 га, площа земельної ділянки, яка відповідає ідеальній частці ОСОБА_2 , становить 0,0629 га, а користується він земельною ділянкою, площею 0,0829 га.  
Рішенням 27 ceciї 5 скликання Житомирської міської ради від 06 листопада 2008 року № 777 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів iз землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам м. Житомира» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою для укладання договорів земельного сервітуту та передано у спільну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1907 га на АДРЕСА_1 .
Цим же рішенням ОСОБА_2 передано у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0, 0759 га на АДРЕСА_1 та надано у довгострокову оренду терміном на 5 років земельну ділянку площею              0,0070 га за цією ж адресою.
На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 листопада 2008 року.
29 грудня 2008 року між Житомирською міською радою, як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем, було укладено договір оренди землі, за яким останньому було передано в оренду на 5 років земельну ділянку, площею 0,0070 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 1810136300:07:039:0033).
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 березня                        2012 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-976/2012 за позовом                    ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Житомирської міської ради, Управління Держкомзему у м. Житомирі, треті особи: ОСОБА_3 та КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради, визнано недійсною угоду про порядок використання та розпорядження земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , укладену 01 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .  
Зазначене судове рішення мотивоване тим, що укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   угода  не відповідає вимогам статей 88, 120 ЗК України, оскільки складена без участі третього співвласника житлового будинку ОСОБА_3 та без урахування її інтересів. 
Цим рішенням також установлено, що відведення в користування та у власність ОСОБА_2 земельних ділянок на АДРЕСА_1 здійснено шляхом виділу частини з присадибної ділянки площею 0,1907 га. Інші співвласники житлового будинку на АДРЕСА_1 , окрім ОСОБА_2 , не отримували земельних ділянок за вказаною адресою у власність або у користування, відповідне їх право не посвідчено правовстановлюючими документами на землю. 
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення експертизи з питань землеустрою від 10 листопада 2016 року № 13206/16-41, проведеної у ході розгляду даної справи, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0829 га, розташовану на АДРЕСА_1 , не відповідає за складом та змістом вимогам законодавства, чинного станом на 06 листопада 2008 року.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права
Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Згідно із частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилалась на те, що оспорюване рішення Житомирської міської ради про передачу земельної власність і в оренду ОСОБА_2 приймалося з огляду на наявність угоди про встановлення порядку користування земельної ділянки, яку в судовому порядку визнано недійсною, і за відсутності поділу будинку в натурі, що є основною умовою для виділення частки співвласника земельної ділянки.
При розгляді даної справи Богунським районним судом м. Житомира була призначена експертиза з питань землеустрою.
Експерт, досліджуючи відповідність розроблення технічної документації із землеустрою та складання документів, що посвідчують право                     ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0829 га, розташовану на АДРЕСА_1 , та її затвердження вимогам земельного законодавства, зробив висновок про те, що технічна документація № 777 розроблена КП «Житомирський міський центр земельних відносин» без відповідних на те підстав, зокрема без заяви ОСОБА_2 
Оскільки житловий будинок на АДРЕСА_1  в натурі між співвласниками не поділений, земельна ділянка могла бути передана виключно у спільну часткову власність співвласників житлового будинку, а не кожному із співвласників житлового будинку окремо.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на момент прийняття оспорюваного рішення міської ради співвласниками будинку на АДРЕСА_1 були                          ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яким відповідно належало 33/100 частки, 40/100 частки та 27/100 частки житлового будинку літ. «А». Поділ будинку в натурі між ними не проводився, а у власність                   ОСОБА_2 передано земельну ділянку площею 0,0759 га без дотримання пункту 4 статті 116, частин першої та четвертої статті 120, пункту г) частини першої статті 121 ЗК України, статей 356, 358, 364 ЦК України та без врахування розміру часток співвласників будинку та/або виділу часток в натурі.
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що  позов в частині вимог про визнання незаконним та скасування пункту 17.1 додатку 1-А рішення 27 ceciї 5 скликання Житомирської міської ради                                   від 06 листопада 2008 року № 777 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 на підставі цього рішення, є обґрунтованим.
Водночас, вирішуючи питання про поновлення позовної давності  на оскарження рішення органу місцевого самоврядування від 06 листопада 2008 року, апеляційний суд вважав поважними причини його пропуску. 
Проте з такими висновками погодитись не можна.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Верховний Суд виходить із того, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналась або повинна була дізнатись про це порушення) моменти.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Таку ж правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 6-48цс15. 
Велика палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.
ОСОБА_1 просила визнати незаконним і скасувати оспорюване рішення Житомирської міської ради, яке ухвалене у 2008 році, та виданий на його підставі у листопаді 2008 року державний акт. 
Апеляційний суд визнав, що звернення позивача до суду з цим позовом через 4,5 роки (після отримання оскаржуваного державного акта у грудні 2011 року) було зумовлено поважними причинами.
При цьому, суд не з`ясував і не встановив, чи мала ОСОБА_1 об`єктивну можливість довідатися про порушення своїх прав або про особу, яка їх порушила, раніше, починаючи з 2008 року, та вчинити дії щодо їх захисту. 
Крім того, апеляційний суд не надав оцінки доводам ОСОБА_2 , який вказував, що у рішенні Богунського районного суду м. Житомира, яке набрало законної сили 24 травня 2012 року у цивільній справі № 2-976/2012, зазначено про наявність спору про право. 
Проте в порядку цивільного судочинства ОСОБА_1 подала позов лише в листопаді 2015 року з пропуском позовної давності. 
Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судове рішення суду апеляційної інстанції постановлено без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне часткового задовольнити касаційну скаргу, ухвалу апеляційного суду в оскарженій частині скасувати з направленням справи в цій частині на новий апеляційний розгляд.
Керуючись статтями  400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2017 року в частині позову ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, ОСОБА_2 , за участю третіх осіб на боці відповідача, які не заявляють самостійних вимог - ОСОБА_3 , Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області про визнання незаконним та скасування пункту рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. І. Крат
Судді: | І. О. Дундар
| В. І. Журавель
| Є. В. Краснощоков     М. М. Русинчук