СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" лютого 2020 р.                                                                       Справа № 922/1377/19  

Колегія суддів у складі:
головуючий суддя Тихий П.В., суддя Ільїн О.В. , суддя  Дучал Н.М. 
за участю секретаря судового засідання Беккер Т.М.,
прокурора - Ногіна О.М. (посвідчення №054876 від 15.01.2020);
представників сторін:
першого відповідача - не з`явився;
другого відповідача - не з`явився;
третього відповідача - Халабурдін С.В. (свідоцтво №1023 від 05.08.2011, довіреність б/н від 26.07.2018);
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області (вх.№17Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 28.11.2019 (суддя О.І. Байбак, повний текст рішення складено 02.12.2019) у справі №922/1377/19
за позовом Керівника Дергачівської місцевої прокуратури, м. Дергачі, Харківська область; 
до 1) ОСОБА_1 , смт. Золочів, Харківська область, 
2) Головного управління Держгеокадастру у Харківської області, м. Харків;
3) Селянського (фермерського) господарства "Цилюрик", с. Зрубанка, Золочівський р.-н, Харківська область;
про скасування наказів та державної реєстрації, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, - 

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року Керівник Дергачівської місцевої прокуратури, м. Дергачі, Харківська обл. звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до 1) ОСОБА_1 , смт. Золочів, Харківська обл., 2) Головного управління Держгеокадастру у Харківської області, м. Харків та 3) Селянського (фермерського) господарства "Цилюрик", с. Зрубанка, Золочівський р.-н, Харківська обл., в якій просив суд:
1) позовні вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області:
визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2712-СГ від 15.10.2014 в частині про надання ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, орієнтовною площею 50,0000 га, розташованої за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області;
визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Харківській області № 3566-СГ від 22.12.2014 про затвердження проекту землеустрою та надання ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області, з кадастровим номером 6322655100:04:001:0761, площею 50,0000 га для ведення фермерського господарства.
2) позовні вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Харківської області та ОСОБА_1 :
визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 14.01.2015, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер 6322655100:04:001:0761, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківської області та ОСОБА_1 ;
скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 14.01.2015, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер 6322655100:04:001:0761, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківської області та ОСОБА_1 
3) позовні вимоги до ОСОБА_1 та С ( Ф ) Г "Цилюрик":
визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки від 29.01.2015, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер 6322655100:04:001:0761, укладений між ОСОБА_1 та С (Ф) Г "Цилюрик";
скасувати державну реєстрацію договору суборенди земельної ділянки від 29.01.2015, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер 6322655100:04:001:0761, укладений між ОСОБА_1 та С (Ф) Г "Цилюрик".
4) позовні вимоги до ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) та С(Ф)Г "Цилюрик" (код ЄДРПОУ 2549030):
зобов`язати ОСОБА_1 та С ( Ф ) Г "Цилюрик" повернути земельну ділянку загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер 6322655100:04:001:0761, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області.
Рішенням господарського суду Харківської області від 28.11.2019 у справі №922/1377/19 в позові відмовлено повністю.
Прокурор із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 28.11.2019 у справі №922/1377/19 та прийняти нове, яким позов прокурора задовольнити в повному обсязі, стягнути на користь прокуратури Харківської області судовий збір, сплачений на подання позовної заяви та апеляційної скарги, про дату і час розгляду справи просить повідомити сторони, місцеву прокуратуру та прокуратуру Харківської області.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не досліджено поважності причин пропуску строку позовної давності, та, як наслідок, можливості отримання права на судовий захист у разі визнання цих причин поважними. Зазначає, що для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати обставини порушення її прав.
Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишено ту обставину, що накази ГУ Держземагенства у Харківській області про передачу землі в оренду в загальному доступі не перебувають та не розміщуються на офіційному сайті Головного управління. Тому прокурор не мав об`єктивної можливості довідатись про порушення вимог законодавства.
Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що перебіг строку позовної давності розпочався з моменту прийняття оскаржуваних наказів з огляду на те, що про вказані порушення було відомо державі в особі ГУ Держгеокадастру у Харківській області, оскільки початок перебігу строку позовної давності розпочався з моменту, коли про порушення стало відомо саме прокурору, як позивачу у спорі.
Згідно витягу з Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Східного апеляційного господарського суду від 02.01.2020, сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Ільїн О.В., суддя Хачатрян В.С.
14.01.2020 від третього відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№318), в якому він вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
21.01.2020 від другого відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№318), в якому він вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просить залишити його без змін, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2020, у зв`язку з перебуванням на навчанні судді Хачатрян В.С., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Ільїн О.В., суддя Дучал Н.М.
В судове засідання 21.05.2019 з`явились прокурор та представники другого та третього відповідачів.
Представник другого відповідача заявив усне клопотання про зупинення провадження у даній справі до розгляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №912/2385/18.
Ухвалою суду від 28.01.2020 в судовому засіданні оголошено перерву до 11.02.2020 до 14:30 год.
Розглянувши клопотання представника другого відповідача про зупинення провадження у справі, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.
Судовою колегією встановлено, що ухвалою Великою Палати Верховного Суду від 07.11.2019 у справі 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) прийнято до розгляду справу № 912/2385/18 за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 21.05.2019; призначено справу до розгляду Великою Палатою Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням її учасників на 24.03.2020.
Вказана ухвала мотивована тим, що за висновками колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які обґрунтовані нормами статей 19, 131-1 Конституції України, статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України, статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", рішеннями Конституційного Суду України від 01.04.2008 № 4-рп/2008, від 20.12.2017 №2-р/2017, від 05.06.2019 року №4-р(II)/2019, від 20.06.2019 №6-р/2019, виключну правову проблему щодо підстав здійснення представництва інтересів держави в суді прокурором, яка має значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, становить питання: чи зобов`язаний прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі, окрім обґрунтування сутності порушень інтересів держави та необхідності їх захисту, обґрунтовувати також визначені законом підстави для звернення до суду прокурора шляхом:
- додання до позовної заяви суду доказів, які підтверджують, що захист законних інтересів держави не здійснюється, зокрема доказів здійснення передбачених законом дій щодо порушення прокурором відповідного провадження у разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення;
- обґрунтування та доведення суду причин, через які захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (чи достатньо у такому разі самого лише посилання в позовній заяві прокурора на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження для прийняття позову прокурора до розгляду).
У контексті зазначених питань колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду посилається на правовий висновок, викладений у постанові колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі №924/1256/17 про те, що з метою підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом. 
Колегія суддів зазначає, що цей висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц стосовно відсутності необхідності підтвердження прокурором відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але зауважує, що у справі, що переглядається, на відміну від справи №587/430/16-ц, розглядається питання наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором у суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту.
Разом з тим, розглянувши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. (частина третя статті 4 ГПК України).
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою (частина третя статті 53 ГПК України).
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо  захист  цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час звернення до суду).
Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший - третій частини четвертої статті цього ж Закону).
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу (пункт 70 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц). Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини п`ятої статті 53 ГПК України).
Втім, як вказує прокурор та встановлено колегією суддів, відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави у цій справі, оскільки існує уповноважений суб`єкт владних повноважень - ГУ Держгеокадастру у Харківській області, - до якого прокурор всупереч вимогам статті 23 Закону України «Про прокуратуру» не звертався перед поданням позову.
Натомість прокурор вказав, що є позивачем, бо ГУ Держгеокадастру у Харківській області (один зі співвідповідачів), який є правонаступником ГУ Держземагентства у Харківській області, наказ якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передання земельної ділянки в користування для ведення фермерського господарства. Цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто, навів підставу для представництва інтересів держави.
Судова колегія зазначає, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, визначив ГУ Держгеокадастру у Харківській області одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним і скасування відповідних наказів.
За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими доводи представника ГУ Держгеокадастру у Харківській області про неможливість захисту прокурором інтересів держави за вимогами, які заявив прокурор. 
Колегія суддів зазначає, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач й відхиляє як необґрунтовані аргументи ГУ Держгеокадастру у Харківській області.
Відтак, підстави для зупинення провадження у даній справі до розгляду у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі №912/2385/18 відсутні.
В судовому засіданні 11.02.2020 прокурор підтримує апеляційну скаргу, просить її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов прокурора задовольнити повністю.
Представник третього відповідача заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Перший та другий відповідачі належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, однак, наданим їм процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з`явились, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.
Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю першого та другого відповідачів.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні прокурора та уповноваженого представника третього відповідача, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області №2712-СГ від 15.10.2014 громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду, зокрема, земельної ділянки, орієнтовною площею 50,0000 га, розташованої за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області.
В подальшому, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області № 3566-СГ від 22.12.2014 затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області, з кадастровим номером 6322655100:04:001:0761, площею 50,0000 га, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля) для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.
На виконання зазначених наказів, між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 , 14.01.2015 укладено договір оренди вищевказаної змеленої ділянки, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер 6322655100:04:001:0761, строком на 49 років, який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.01.2015 (номер запису про інше речове право: 8377177).
Відповідно до п. 2, 14 вищевказаного договору, в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером 6322655100:04:001:0761, загальною площею 50,0000 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення, сільськогосподарські угіддя (рілля). Земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства.
Матеріали справи також свідчать, що після укладання вказаного договору оренди, громадянин ОСОБА_1 фермерське господарство не створював.
В подальшому, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_1 , на підставі договору суборенди від 29.01.2015 передав в суборенду С(Ф)Г "Цилюрик" земельну ділянку з кадастровим номером 6322655100:04:001:0761, загальною площею 50,0000 га, раніше отриману в оренду на підставі вказаного вище договору оренди від 14.01.2015.
Дозвіл на укладання зазначеного договору суборенди було надано ОСОБА_1 безпосередньо Головним управлінням Держземагенства у Харківській області листом від 19.02.2015 № 19-20-14-4015/0/9-15, на відповідне звернення ОСОБА_1 з відповідною заявою від 19.02.2015 з цього приводу.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутній договір суборенди земельної ділянки від 29.01.2015, укладений між ОСОБА_1 та С ( Ф ) Г "Цилюрик", який прокурор просить визнати недійсним.
Разом із тим, відповідно до листа Слобожанського управління ГУ ДФС у Харківській області № 8847/9/20-40-50-06-17 від 20.03.2019 та інформації, розміщеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, громадянин ОСОБА_1 є засновником є засновником, керівником, підписантом та кінцевим бенефіціарним власником С(Ф)Г "Цилюрик", яке було створено 23.01.1998.
При цьому, як свідчать матеріали справи, рішенням виконкому Золочівської селищної Ради народних депутатів від 14.08.2011 № 125-2 ОСОБА_1 вже надавалася у приватну власність земельна ділянка площею 4,7185 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі якого останній отримав державний акт на право приватної власності на землю Серія Р1 №715342.
Крім того, в користуванні С(Ф)Г "Цилюрик" перебуває земельна ділянка надана для створення і ведення фермерського господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею Серія ХР-13-00-000879, виданого ОСОБА_4 згідно з розпорядженням райдержадміністрації Золочівського району від 14.03.1997 для ведення селянського (фермерського) господарства.
Дії Головного управління Держземагенства у Харківській області щодо надання ОСОБА_1 земельної ділянки згідно з наказами № 2712-СГ від 15.10.2014 та № 3566-СГ від 22.12.2014  прокурор вважає незаконними, оскільки останнє на його думку, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про надання йому в оренду вищевказаної земельної ділянки, не провело належну перевірку та не пересвідчилося в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці. Крім того, прокурор зазначає, що звертаючись до Головного Управління Держземагенства у Харківській області із заявою про отримання земельної ділянки, ОСОБА_1 мав на меті не створити нове фермерське господарство, а розширити земельний банк вже існуючого С(Ф)Г "Цилюрик" без проведення земельних торгів, що є порушенням вимог Закону України "Про фермерське господарство" та ст. ст. 124, 134 ЗК України, оскільки С(Ф)Г "Цилюрик" вже надавалася та перебуває в користуванні земельна ділянка для ведення і створення фермерського господарства згідно з державним актом на право постійного користування землею Серія ХР-13-00-000879, виданого ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства.
За таких обставин, прокурор вважає, що накази Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2712-СГ від 15.10.2014 та № 3566-СГ від 22.12.2014 підлягають скасуванню як незаконні, а укладені договори оренди та суборенди - визнанню недійсними зі скасуванням їх державної реєстрації та поверненням ОСОБА_1 земельної ділянки. 
Зазначені обставини стали підставами для звернення прокурора до суду з позовом по даній справі.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора, недотримання орендодавцем приписів чинного законодавства щодо отримання та використання земельної ділянки, неврахування Головним управлінням Держземагентства у Харківській області тих обставин, що відповідач-1 має на меті не створення нового фермерського господарства, а розширення земельного банку вже існуючого С(Ф)Г "Цилюрик", бенефіціарним власником якого він є, без проведення земельних торгів, як того вимагає Закон, оскільки з метою створення С(Ф)Г "Цилюрик" вже надавалася та перебуває земельна ділянка для ведення і створення фермерського господарства.
Однак, дослідивши питання пропуску прокурором строку позовної давності, суд дійшов висновку про відсутність у прокурора поважних підстав пропуску такого строку та відмовив у задоволенні відповідного клопотання, та, застосувавши до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, відмовив у задоволенні позову прокурора.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в рішенні, та вбачає наявність підстав для закриття провадження у справі.
Згідно зі ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 6 цього ж закону передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Статтями 13-14 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.
Статтею 22 ЗК України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування зокрема громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Згідно з вимогами ч. 1-2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Статтями 125-126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Отже, ЗК України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування. Однак відносини пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України "Про фермерське господарство" та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього закону) У таких правовідносинах Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним. (Такий правовий висновок зокрема викладено у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-2902цс15).
Згідно з преамбулою Закону України "Про фермерське господарство" цей Закон визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України. Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.
Згідно з ч. 1-2 ст. 1 Закону України "Про фермерське господарство" (станом на прийняття спірних наказів 2-го відповідача), Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням  юридичної  особи,  які  виявили бажання виробляти товарну   сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання  прибутку на земельних ділянках, наданих  їм для ведення  фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.
Згідно зі ст. 5, 7 Закону України "Про фермерське господарство" (станом на прийняття спірних наказів 2-го відповідача) право  на  створення  фермерського  господарства  має  кожний дієздатний громадянин  України,  який  досяг  18-річного  віку  та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання  (придбання)  у  власність  або  в   оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються   до   відповідної   районної державної  адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою  ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються:  бажаний розмір  і  місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок  у  власність, обґрунтування  розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського  господарства.   До заяви додаються документи, що   підтверджують  досвід   роботи   у   сільському господарстві   або   наявність   освіти,   здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують  досвід  роботи  у сільському   господарстві, затверджується   Кабінетом  Міністрів України за поданням  центрального  органу  виконавчої  влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Земельні ділянки для ведення  фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності. Заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна чи міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки.
Аналізуючи вказане законодавство, можна дійти висновку, що порядок створення фермерського господарства включає два основні етапи: набуття засновником права на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, створення та державна реєстрація фермерського господарства.
Статтею 8 названого закону (станом на прийняття спірних наказів 2-го відповідача) Після одержання засновником  державного  акта  на право власності на земельну ділянку або укладення  договору  оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.
Однак, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звертаючись Головного управління Держземагенства у Харківській області із заявою про отримання земельної ділянки, мав на меті не створити нове фермерське господарство, а розширити земельний банк вже існуючого С(Ф)Г "Цилюрик", бенефіціарним власником якого він є, без проведення земельних торгів, як того вимагає Закон, оскільки з метою створення С(Ф)Г "Цилюрик" вже надавалася та перебуває земельна ділянка для ведення і створення фермерського господарства, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею Серія ХР-13-00-000879, виданого ОСОБА_4 для ведення селянського (фермерського) господарства.
Вказане підтверджується зокрема тим, що після укладання договору оренди від 14.01.2015 ОСОБА_1 не створив фермерське господарство, як того вимагає вказаний Закон, а передав цю земельну ділянку за згодою орендодавця в суборенду С(Ф)Г "Цилюрик" згідно з договором суборенди від 29.01.2015, з метою обходу останньою обов`язкової процедури - земельних торгів.
Колегія суддів зазначає, що оскільки майнове право оренди на спірну земельну ділянку зареєстровано за фізичною особою ОСОБА_1 , а не за С (Ф) Г "Цилюрик", тож спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Згідно з положеннями частини другої статті 278 ГПК України порушення правил юрисдикції господарських судів, визначених статтями 20-23 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 20 ГПК України (у редакції Закону № 2147-VIII) визначено особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Таким чином, розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів здійснено відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. Крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких віднесено до компетенції адміністративних судів, земельні спори, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи - підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області № 2712-СГ від 15.10.2014 громадянину ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду, зокрема, земельної ділянки, орієнтовною площею 50,0000 га, розташованої за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області.
В подальшому, наказом Головного управління Держземагенства у Харківській області № 3566-СГ від 22.12.2014 затверджено проект землеустрою та надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, розташовану за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області, з кадастровим номером 6322655100:04:001:0761, площею 50,0000 га, за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля) для ведення фермерського господарства, строком на 49 років.
На виконання зазначених наказів, між Головним управлінням Держземагенства у Харківській області та ОСОБА_1 , 14.01.2015 укладено договір оренди вищевказаної змеленої ділянки, загальною площею 50,0000 га, кадастровий номер 6322655100:04:001:0761, строком на 49 років, який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.01.2015 (номер запису про інше речове право: 8377177).
Згідно даних Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Селянського (фермерського) господарства "Цилюрик" (код ЄДРПОУ 25459030), засновниками та керівником якого є ОСОБА_1 , було зареєстровано 23.01.1998.
Відповідно до частини другої статті 124 Земельного кодексу України (далі -  ЗК України; у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)    передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Зокрема, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства (частина друга  статті 134 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про фермерське господарство" № 973-IV (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
Згідно із частиною третьою статті 7 Закону № 973-IV земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.
Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону № 973-IV).
Відповідно до вимог статей 89, 91, 92 Цивільного кодексу України та статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація юридичних осіб - це засвідчення факту створення юридичної особи, після чого виникає цивільна правоздатність юридичної особи.
Отже, можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з одержанням ним державного акта на право власності на земельну ділянку або укладенням договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства, що є передумовою для державної реєстрації останнього, натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства.
Відповідно до частини першої статті 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Аналогічні норми викладено у статті 12 Закону № 973-IV.
За змістом статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону № 973-IV після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства обов`язки орендаря цієї земельної ділянки виконує фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Після державної реєстрації фермерське господарство має право на отримання додаткової земельної ділянки (ділянок), але як юридична особа, а не як громадянин із метою створення фермерського господарства, в порядку визначеному законом, на конкурентних основах.
Спори фермерських господарств, які є юридичними особами, з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.
Тобто, якщо на час звернення до суду з таким позовом ФГ, з метою створення якого надавалась спірна земельна ділянка, вже зареєстровано, то справа дійсно підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, навіть якщо відповідачем у справі зазначено фізичну особу, якій ця земельна ділянка надавалась з метою створення цього ФГ.
Саме такий висновок і зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц (провадження № 14-5цс18) та від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц (провадження 14-157цс18).
Разом з тим Селянське (фермерське) господарство "Цилюрик" не пов`язане зі спірною земельною ділянкою, є самостійною юридичною особою, для створення якого ОСОБА_4 ще в 1997 році, тобто задовго до видання оскаржуваного наказу, отримав земельні ділянки, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею Серія ХР-13-00-000879, виданого ОСОБА_4 згідно з розпорядженням райдержадміністрації Золочівського району від 14.03.1997 для ведення селянського (фермерського) господарства (т.1 а.с. 35-36).
Із заявою про надання спірної земельної ділянки СФГ "Цилюрик" не зверталось, йому вона не виділялась та в установленому порядку не передавалась.
Крім того, судом встановлено, що рішенням виконкому Золочівської селищної Ради народних депутатів від 14.08.2011 № 125-2 ОСОБА_1 вже надавалася у приватну власність земельна ділянка площею 4,7185 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі якого останній отримав державний акт на право приватної власності на землю Серія Р1 №715342.
У цій справі, спірна земельна ділянка площею 50,0000 га, кадастровий номер 6322655100:04:001:0761, яка розташована за межами населених пунктів Золочівської селищної ради на території Золочівського району Харківської області, надана в оренду ОСОБА_1 , як громадянину України, на підставі договору оренди землі від 14.01.2015 між ним та ГУ Держземагенства в Харківській області.
Із заявою про надання цієї земельної ділянки ОСОБА_1 вдруге звернувся за отриманням земельної ділянки з метою створення фермерського господарства, проте, після укладання договору оренди від 14.01.2015, ОСОБА_1 не створив фермерське господарство, як того вимагає вказаний Закон, а передав цю земельну ділянку в суборенду С(Ф)Г "Цилюрик" згідно з договором суборенди від 29.01.2015, з метою обходу останньою обов`язкової процедури - земельних торгів. 
А тому ототожнення фізичної особи та фермерського господарства в даних правовідносинах є неправильним.
ОСОБА_1 отримав спірну земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення державної власності в оренду.
Належне йому право користування не могло відчужуватись, тобто передаватись іншим особам, в тому числі і С( Ф ) Г "Цилюрик", оскільки відповідно до статті 31 ЗК України та статті 12 Закону № 973-IV землі ФГ можуть складатися із земельних ділянок, зокрема тих, що належить громадянам - членам ФГ на праві приватної власності.
Отже С(Ф)Г "Цилюрик" не могло набути прав користування та володіння спірною земельною ділянкою від ОСОБА_1 , оскільки він нею не володів на праві власності.
З огляду на викладене, враховуючи характер спірних правовідносин, зокрема те, що  ОСОБА_1 звернувся за отриманням земельної ділянки з метою створення фермерського господарства, однак у встановленому Законом порядку не створив фермерське господарство, суб`єктний склад сторін у даних правовідносинах, спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі 701/161/18-ц (Провадження № 14-604цс19); від 20 березня 2019 року у справі №619/1680/17-ц (провадження №14-83цс19), від 27 березня 2019 року у справі №376/331/16-ц (провадження №14-79цс19), від 4 квітня 2019 року у справі №621/2501/18 (провадження №14-109цс19).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Таким чином, даний спір не підлягає розгляду в господарських судах України, у зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Згідно з ч.2 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
У зв`язку з цим, суд роз`яснює прокурору, що розгляд даної справи підлягає вирішенню місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства. Суд роз`яснює прокурору про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним цієї постанови звернутися до Східного апеляційного господарського суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що господарським судом першої інстанції порушені норми процесуального права, висновки, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, ухвалене ним рішення не може вважатися обґрунтованим, у зв`язку з чим колегія суддів знаходить підстави для часткового задоволення апеляційної скарги заступника прокурора Харківської області, скасування рішення та закриття провадження у справі. 
Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
Керуючись статтями 231, 269, п.4, ч.1 ст.275, 278, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області задовольнити частково.
Рішення господарського суду Харківської області від 28.11.2019 у справі №922/1377/19 скасувати.
Провадження у справі закрити.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту до Верховного Суду у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено 17.02.2020.

Головуючий суддя                                                                    П.В. Тихий

Суддя                                                                                           О.В. Ільїн  

Суддя                                                                                           Н.М. Дучал