ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер справи 656/451/19                                                      Головуючий в 1 інстанції Крисанова В.І.
Номер провадження 22-ц/819/142/20                                         Доповідач Орловська Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                                          Орловської Н.В.,
суддів:                                                              Кутурланової О.В.,
                                                       Майданік В.В.,
секретар                                                Литвиненко В.О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на заочне рішення Іванівського районного суду Херсонської області у складі судді Крисанової В.І. від 22 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В :

15 липня 2019р. представник Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (далі ПАТ «СК «Країна») звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування у розмірі 39 356 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 січня 2016р. ПАТ «СК «Країна» та ОСОБА_2 укладений договір добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, пов`язані із володінням та користуванням транспортним засобом автомобілем «Шкода» реєстраційний номер НОМЕР_1 .
11.03.2016р. близько 18.00 год. у м. Дніпропетровську по вул. Макарова сталась ДТП за участі пішохода ОСОБА_1 , який раптово вибіг на проїжджу частину дороги та перетинав її у невстановленому для цього місці, що спричинило наїзд на нього застрахованого транспортного засобу під керуванням ОСОБА_3 .
Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2016р. у справі № 204/3529/16-п провадження у адміністративній справі щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Оскільки відповідач спричинив ДТП, позивач має право регресної вимоги до нього у розмірі 39 356 грн. та понесених судових витрат 1921 грн., які просить стягнути.
Заочним рішенням Іванівського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2019р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що право позивача на стягнення понесених ним виплат страхових сум не підтверджені належними доказами наявності підстав зазначених ч.1 ст. 1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. № 1961-1У оскільки відповідач не є страхувальником або водієм забезпеченого транспортного засобу, що спричинив ДТП та не може вважатись особою, яка заподіяла шкоду навмисною.
В апеляційній скарзі представник ПАТ «СК «Країна», просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача. 
В обґрунтування доводів посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, оскільки суд першої інстанції помилково керувався ст. 38 Закону «Про страхування» що не підлягає застосуванню, тоді як спірні правовідносини регулюються нормами ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону «Про страхування». Крім того, суд не врахував, що вина відповідача встановлена постановою суду у адміністративній справі, провадження у якій закрито за ст. 38 КУпАП, а тому у цивільній справі вина пішохода ОСОБА_1 , як учасника дорожнього руху у заподіянні шкоди застрахованому майну, визнається доведеною.
Заслухавши доповідача, осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені наступні обставини. 
Як убачається із матеріалів справи, 29.01.2016р. між ПАТ СК «Країна» та ОСОБА_2 укладений договір № УА/125985 добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є страхування майнових інтересів страхувальника, пов`язаних із володінням та користуванням транспортним засобом автомобілем «Шкода» реєстраційний номер № НОМЕР_2 . Згідно додаткової угоди до цього договору, укладеної 05.02.2016р. змінено особу власника, вигодо набувача за договором – ОСОБА_3 та реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 ( а.с.5-8).
11 березня 2016р. о 18-20 год. у м. Дніпропетровську, вул. Макарова,22 за участю застрахованого ТЗ під керуванням власника ОСОБА_3 та пішохода ОСОБА_1 сталася ДТП.
12.04.2016р. відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ст.124 КУпАП. За результатом судового розгляду якого постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2016р. у справі № 204/3529/16-п провадження у адміністративній справі щодо ОСОБА_1 закрито у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Як вбачається зі змісту вказаного судового рішення у адміністративній справі, у протоколі від 12.04.2016р. зазначається, що 11.03.2016. близько 18.00, ОСОБА_1 знаходився в районі електроопори №38 АДРЕСА_1 , раптово вибіг на проїжджу частину та перетинав її у невстановленому для переходу місці, внаслідок чого сталось зіткнення із автомобілем «Шкода» державний номер НОМЕР_1 під керування водія ОСОБА_3 , який рухався по АДРЕСА_1 боку АДРЕСА_2 у напрямку АДРЕСА_3 . АДРЕСА_4 з права на ліво за напрямком руху пішохода.
Пішохід ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження, автомобілю завдано механічні ушкодження, які спричинили матеріальні збитки. Порушені п.4,7,4.14а,б Правил дорожнього руху України.
Оскільки справа про адміністративне правопорушення надійшла до суду 20 травня 2016р., на день розгляду справи 29.06.2016р. встановлені ст. 38 КУпАП строки накладання адміністративного стягнення за ст. 124 КУпАП, закінчені, а тому провадження у адміністративній справі закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 247 цього Кодексу. ( а.с.13).
Звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_1 , позивач посилався на те, що є страховиком, застрахованого транспортного засобу, що зазнав механічних ушкоджень внаслідок настання страхового випадку з вини пішохода ОСОБА_1 Страховиком 13.04.2016р. власнику пошкодженого автомобіля виплачено 39 356 грн. страхового відшкодування, розмір якого визначено на підставі рахунку № 846 від 15.03.2016р., виданого ПП ОСОБА_4 ( а.с.27).
Згідно визнання у ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» у редакції чинній на момент виникнення страхового випадку, до учасників дорожнього руху віднесені особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать у тому числі і пішоходи, які як і решта учасників дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Суд визнав встановленим, що страхове відшкодування у розмірі 39 356 грн. сплачено ОСОБА_3 платіжним дорученням № 3793 від 13.04.2016р. ( а.с.29).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції помилково керувався нормами ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України № 1961-1У, якими передбачені право зворотної вимоги страховика до винної особи ( регрес). Регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою. Оскільки при регресі одне зобов`язання замінює собою інше, тому переходу прав від власника транспортного засобу, що є предметом страхування у спірних правовідносинах до страховика не відбувається.
Однак, зміст спірних правовідносин визначаються умовами укладеного договору страхування та нормами Закону України «Про страхування» від 4.10.2001р.№ 2745-Ш, в редакції від 28.05.2015р., чинній на час виникнення страхового випадку, згідно ст. 27 якого встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. 
Перехід до страховика прав страхувальника щодо особи, відповідальної за завдані збитки також встановлено ст. 993 ЦК України, якою визначено, що до страховика , який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник, або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. 
Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого (29 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/2351/17 (ЄДРСРУ № 71884547) та від 05.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/3165/17 (ЄДРСРУ № 73277937).
У випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов`язанні (заміна активного суб`єкта) зі збереженням самого зобов`язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав.  
Такий висновок узгоджується із правим висновком ВС , викладеним у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/9320/15-ц.
Враховуючи, що судовим рішенням у адміністративній справі адмістративне провадження закрито без встановлення обставин, що виключали вину відповідача ОСОБА_1 у порушенні ним, як пішоходом, правил дорожнього руху, що спричинило настання страхового випадку, цивільна – правова відповідальність за заподіяну майнову шкоду покладається на пішохода за наявності загальних підстав, визначених ст. 1166 ЦК України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 
Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду лише у питанні, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Однак розмір заподіяної шкоди підлягає доведенню у відповідності до приписів ст. ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Ст. 9 вказаного Закону передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
У ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Як убачається із змісту позовної заяви та доводів апеляційної скарги, доказом понесених позивачем витрат на оплату страхового відшкодування на користь вигодонабувача є платіжне доручення про такі виплати від 13.04.2016р. на підставі акту огляду транспортного засобу від 15.03.2015р., складений за участі представника СК «Країна» та власника ТЗ Волько Є.О., а також копії рахунку вартості матеріалів та робіт на замовлення ОСОБА_5 № 846 від 15.03.2016р. , виданого ПП ОСОБА_4 ..
Однак, умовами розділу 18 договору страхування встановлено, що визначення розміру страхового відшкодування може здійснюється страховиком на підстав калькуляції страховика за допомогою програмного продукту, автотоварознавчого дослідження ( експертний висновок, акт, звіт, тощо) щодо визначення розміру збитку, рахунків СТО.
ОСОБА_6 даному випадку за змістом наданого позивачем рахунку від 15.03.2016р. вбачається опис матеріалів, запасних частин та найменування ремонтних робіт, викладених приватним підприємцем, проте визначення страховиком калькуляції, а також іншого автотоварознавчого дослідження, експертного висновку щодо встановлення розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник останній не надав.
Апеляційний суд враховує усталену практику Верховного Суду у питанні визначення розміру страхового відшкодування при настанні страхового випадку і пошкодження застрахованого транспортного засобу. Так у постанові ВС у складі палати Касаційного цивільного суду від 19.09.2018р. № 753/21177/16-ц, зазначається, що рахунок та акти виконаних робіт, надані СТО не є належним та допустимим доказом у подібних правовідносинах.
У постанові ВС від 26.06.2018р. відкинутий як доказ акт виконаних робіт СТО та надана перевага оцінці проведеній страховою компанією, на підставі якої було здійснено виплату страхового відшкодування.
Отже, у справі, що розглядається відсутні належні та допустимі докази розміру страхового відшкодування, тоді як акт приватного підприємця № 846 від 15.03.2016р, таким доказом не є.
Також не спростовує висновків суду і посилання апелянта на висновки ВС у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.11.2019р. у справі № 296/2509/16-ц, оскільки суд встановив і той факт, що з причин порушення пішоходом правил дорожнього руху був пошкоджений транспортний засіб, водій якого не мав технічної можливості уникнути зіткнення із пішоходом .
У справі, яка розглядається такий факт встановлений не був.
Кім того, практика застосування норм права щодо подібних правовідносин Верховним Судом відрізняється від тієї, що вище наведена. Так у постанові ВС у складі Третьої палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2019р. № 601/1304/15-ц , касаційний суд у подібних правовідносинах та застосування норм права ст. 27 Закону України «Про страхування» і ст. 993 ЦК України, погодився із висновками судів попередніх інстанцій, що необережність пішохода не є підставою для покладання на нього відповідальності за шкоду, завдану джерелу підвищеної небезпеки.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що страховий випадок стався 11.03.2016р., страхове відшкодування сплачено застрахованій особі 14.03.16р., проте позовна заява подана лише 15.07.2019р.
Оскільки заява про застосування строку позовної давності, перебіг якого у спірних правовідносинах починається від часу настання страхового випадку, відповідачем не подана, суд не застосовує зазначену підставу для відмови у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи, що суд першої інстанції із достатньою повнотою встановив обставини справи, проте допустив помилку у застосування да спірних правовідносин норм права, однак їх застосування не змінюють висновок щодо відмови у задоволенні позовних вимог, тому мотивувальну частину судового рішення належить змінити, виключити із мотивувальної частини судового рішення посилання на ч.1 ст. 1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. № 1961-1У та вважати, що у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав ст. 993, 1166 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування»
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374,376 ЦПК України, суд 

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити частково.
       Рішення Іванівського районного суду Херсонської області від 22 жовтня 2019 року змінити, виключити із мотивувальної частини судового рішення посилання на ч.1 ст. 1191 ЦК України та ст.38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. № 1961-1V та вважати, що у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав ст.ст. 993, 1166 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування».
У решті рішення суду залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
       Дата складення повного судового рішення – 24.01.2020 рік.

Головуючий                                ______________                        Н.В.Орловська

Судді:                                        ______________                        О.В.Кутурланова

                                       ______________                        В.В.Майданік