Номер провадження: 22-ц/813/3262/20 
Номер справи місцевого суду: 502/994/18
Головуючий у першій інстанції Маслеников О.А.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування: Кілійська районна державна адміністрація, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів на їх утримання, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування: Кілійська районна державна адміністрація, про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів на їх утримання,

встановив:
       
11 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів на їх утримання. 
Позивачка та представник позивача в позовній заяві та в судовому засіданні підтвердили, що 23.07.2000 року між позивачкою та відповідачем був укладений шлюб. В період шлюбу народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 11.10.2017 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу позивач залишилася проживати з відповідачем, оскільки сподівалася знайти порозуміння, однак після чергового скандалу, який супроводжувався побоями, позивач пішла від відповідача. Зважаючи, що на той час позивачці не було куди йти і де прожимвати, то вона залишила дітей з батьком. На даний час діти проживають з відповідачем, який перешкоджає їй відвідувати та приймати участь у їхньому житті. 
Позивачка зазначила, що на даний час вона має постійну роботу, винаймає житло та хоче, щоб діти проживали з нею. Зважаючи на зазначене, позивач просила визначити з нею місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частки заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

В свою чергу, 04 вересня 2018 р. до суду звернувся ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів.  
Позивач та його представник в зустрічній позовній заяві та в судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_2 проживає разом з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 бажає ростити своїх дітей зігрівати їх сімейним теплом та турботою, виховувати та забезпечувати їм гідний рівень життя. У ОСОБА_2 є житло на праві приватної власності. ОСОБА_2 вважає, що діти мають проживати разом саме з ним, а не з їх матір`ю у зв`язку з тим що, на теперішній час відповідач не працює на посаді прибиральниці цеху благоустрою виконавчого комітету Вилківської міської ради, як це вона стверджувала у позові. 
Разом з тим, ОСОБА_2 в зустрічному позові вказав, що він отримує пенсію та працює поденними роботами, його дохід дозволяє забезпечити необхідними речами його дітей. Житло належить йому на праві приватної власності, кімнати мебльовані, є необхідні речі побуту та вжитку. Для дітей створено відповідні умови для повноцінною та гармонійного розвитку. Є письмовий стіл, шафа для одягу, дитячі книжки, розвиваючі ігри, іграшки, сезонний одяг та взуття, місце для сну. У будинку є санвузол та вбиральня. Діти хочуть жити з батьком. 
Крім того ОСОБА_2 вказав, що відповідачка за зустрічним позовом отримує державну допомогу на дітей, але дітям допомогу не надає. З квітня ОСОБА_2 не дозволяє бачитись відповідачці з дітьми без його присутності, оскільки відповідачка у 2011 році забрала дітей без його дозволу та виїхала за межі України. Відповідачка декілька разів висловлювалася з погрозами на його адресу, що забере дітей та вивезе до Російської Федерації. 
Також позивач за зустрічним позовом вказав, що він спиртними напоями не зловживає, за місцем проживання характеризується позитивно, добре відноситься до дітей та вважає, що перебування дітей в сім`ї відповідача негативно вплине на їх виховання та здоров`я. 
Разом з тим, ОСОБА_2 зазначив, що відповідачка не може дати дітям ні належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров`я дітей умов проживання. При розгляді даного питання просив суд врахувати те, що відповідач восени 2017 року залишила дітей пішла з дому. Діти залишились проживати з ним та до тепер перебувають на його утриманні. З цих обставин позивач ОСОБА_2 припускає, що це може знову повторитись, тому упевнений, що дітям краще буде проживати з ним. 
В свою чергу, позивач за зустрічним позовом вказав, що він розуміє, що їх діти потребують уваги як батька так і матері, тому в жодному разі зі своєї сторони не буде перешкоджати побаченням відповідачки за зустрічним позовом із дітьми у разі надання відповідачем гарантій у тому, що вона не вивезе дітей без його згоди за межі України. Як відомо позивачу, аліменти відповідачка нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з неї не проводиться, інших малолітніх та неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків вона не має. 
Зважаючи на зазначене, позивач за зустрічним позовом просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позову позивачці за первісним позовом, визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з ним, та стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1000 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 було відмовлено повністю.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання батька – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно аліменти у розмірі 780 гривень, починаючи з 04.09.2018 р. і до досягнення дитиною повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_5 р.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  на утримання  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно аліменти у розмірі 780 гривень, починаючи з 04.09.2018 р. і до досягнення дитиною повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_6 р.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно аліменти у розмірі 780 гривень, починаючи з 04.09.2018 р. і до досягнення дитиною повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_7 р.
В задоволенні зустрічної позовної вимоги щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 з позивачем за зустрічним позовом – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 704,80 гривень судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_1 - 704,80 гривень судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року, та постановлення нового, провідмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, та задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 
За змістом ч. 1, 2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Крім того, статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 150 СК України вбачається, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу та Батьківщини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток.
У відповідності до ст. 160 та ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Проте, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Також суд першої інстанції врахував вимоги п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.
Крім того, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Однак, дане положення не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини.
Це пов`язано з тим, що поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання.

Крім того, суд правомірно виходив із того, що згідно ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України за №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Більше того,Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 1 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Також суд першої інстанції правильно зазначив, що згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як на час ухвалення оскаржуваного судового рішення вона досягла 14 років.
Колегія суддів зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_5 донька сторін ОСОБА_3 досягла повноліття і продовжує проживати з батьком – позивачем за зустрічним позовом – ОСОБА_2 .
Таким чином, при визначенні місця проживання неповнолітніх дітей сторін, суд першої інстанції взяв до уваги вимоги чинного і міжнародного права і дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком – ОСОБА_2 , що буде відповідати їх найкращим інтересам.
При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги, що згідно акту обстеження матеріально – побутових умов проживання від 14.05.2018 р. та 22.05.2018 р. вбачається, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 прописана в АДРЕСА_2 , та проживає в АДРЕСА_3 . В будинку АДРЕСА_4 кімнати, в яких є все потрібне для життя матері з дітьми. Також на дворі знаходиться кухня з усіма побутовими умовами. З чоловіком розлучена, діти проживають з чоловіком. Характеризується позитивно.

Також суд врахував, що відповідно до довідки № 984 від 21.06.2018 р. наданої виконавчим комітетом Вилківської міської ради, до складу сім`ї позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 входять: донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до витягу № 22653671 виданого КП «РБТІ та РОН» від 06.05.2009 р. ОСОБА_2 на підставі договору дарування є власником на праві приватної власності житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .
З акту обстеження матеріально – побутових умов проживання родини ОСОБА_2 від 25.04.2018 р. вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2 та його діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Власником житла є ОСОБА_2 . В будинку 3 кімнати, які мебльовані, є необхідні речі побуту та вжитку. Для дітей створено відповідні умови для повноцінною та гармонійного розвитку. Є письмовий стіл, шафа для одягу, дитячі книжки, розвиваючі ігри, іграшки, сезонний одяг та взуття. У будинку є санвузол та вбиральня. Мати дітей ОСОБА_1 офіційно розлучена з ОСОБА_2 .
Із характеристик, наданих позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 депутатом Вилківської міської ради від 08.05.2018 р. та 23.08.2018 р. вбачається, що з ним проживають його діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в його власному будинку. Він сумлінно виконує свої батьківські обов`язки. Колишня дружина – ОСОБА_1 отримує державну допомогу на дітей, однак до дітей гроші не доходять, матеріально не допомагає (а.с.58, 59).
Згідно довідки № 1334 від 29.08.2018 р., ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання – як інвалід ІІІ групи, яка складає з лютого 2018 р. по липень 2018 р. – 8712 грн. (а.с.60).

Суд першої інстанції також взяв до уваги Висновок органу опіки і піклування Кілійської райдержадміністрації Одеської області № 20/1766 від 21.09.2018 р., який після з`ясування даного питання також дав свої рекомендації щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком – ОСОБА_2 (а.с.90).
При цьому суд апеляційної інстанції своєю ухвалою від 16.01.2020 року відмовив вищевказаному органу опіки і піклування про його заміну на орган опіки і піклування Вилківської міської ради Кілійського району Одеської області, так як останній не є правонаступником органу опіки і піклування Кілійської райдержадміністрації Одеської області. Крім того, останній приймав участь у справі як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, надав суду свій Висновок стосовно визначення місця проживання неповнолітніх дітей сторін (а.с.214-215). 
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обрунтованого висновку про те, що позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 , на відміну від ОСОБА_2 , нехтувала психологічним розвитком та матеріальним забезпеченням дітей, вивозила їх за межі країни до Російської Федерації без дозволу батька, не має власного житла та постійного стабільного заробітку, в той час, як у батька є житло, в якому з моменту розлучення сторін проживає він та діти сторін, які знаходяться на повному його утриманні, у зв`язку з чим відмовив у повному обсязі у задоволенні її первісних позовних вимог.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що на даний час вона працевлаштована і працює офіціантом у ФОП « ОСОБА_5 » та отримує заробітну плату у розмірі 3677,894 грн. (а.с.207), крім того винаймає житло, то вони не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Так, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 – мати неповнолітніх дітей сторін, з 2 травня 2018 року (тобто безпосередньо до подачі нею позову) працювала на посаді прибиральниці кладовища цеху благоустрою виконавчого комітету Вилківської міської ради, що було враховано судом при вирішенні даного спору.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідачки на його користь аліментів на утримання їх неповнолітніх дітей, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення цих позовних вимог, оскільки суд визначив місце їх проживання саме з позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 . 
При цьому вирішуючи дане питання, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Законом України № 2037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності з 08.07.2017 року, до ч. 2 ст. 182 СК були внесені зміни стосовно того, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Крім того, за змістом ст. 184 СК України - якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Ухвалюючи судове рішення про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що з 1 липня 2018 року положеннями ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць встановлено у розмірі 1777 грн., у зв`язку з чим дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 , на утримання неповнолітніх дітей по 780 грн. щомісяця на кожну дитину, починаючи стягнення з дня звернення із зустрічним позовом до суду і до досягнення кожною дитиною повноліття.
Також суд дійшов правильного висновку про те, що судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача, як то передбачено ст. 141 ЦПК України, та відповідно до положень ст. 461 ЦПК України обгрунтовано допустив рішення до негайного виконання в межах суми аліментів за один місяць.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу доводів своїх позовних вимог, заперечень проти зустрічних позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 22.01.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                        С.М. Сегеда        

               О.С. Комлева
                                                                        
       Т.В. Цюра