19.02.20
22-ц/812/450/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 945/2356/19 
Номер провадження № 22-ц/812/450/20              Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З., Темнікової В.І., 
із секретарем судового засідання – Богуславською Ю.М., 
за участю: представників позивача – Динька В.В., Афтеній А.О., відповідачів -  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  їх представника – Чернієнко А.В., третьої особи -  ОСОБА_3  її представника – ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 
на ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року, постановлену під головуванням судді – Терентьєва Г.В. в приміщенні того ж суду про забезпечення позову у справі за позовом Служби у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю третьої особи – ОСОБА_3 про відібрання дітей без позбавлення батьківських прав, 

в с т а н о в и л а :

21 грудня 2019 року Служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просила відібрати у них неповнолітніх - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення батьківських прав та передати неповнолітніх їх бабусі - ОСОБА_3 , яка проживає у АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що подружжя ОСОБА_9 має чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , 2005 року народження, ОСОБА_8 , 2005 року народження, ОСОБА_10 , 2010 року народження та ОСОБА_11 , 2013 рок народження. 
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 діти - інваліди, які мають ряд захворювань. ОСОБА_14 та ОСОБА_15 діти-аутисти, з причин свого захворювання не можуть повною мірою виразити та пояснити стороннім людям все те, що з ними відбувається у родині. Не зважаючи на те, що кожна дитина у цій родині має фізичні і психічні захворювання, батько дозволяє проявляти до них, а особисто до старших дітей фізичне і психологічне насильство, а матір байдуже ставиться до таких фактів, фактично приховуючи злочин чоловіка. 
Старших хлопчиків батьки використовують в якості безоплатної робочої сили. У зв`язку з їх захворюванням діти швидко втомлюються їм необхідний певний режим життя з мінімальними фізичними і моральними навантаженнями, а по факту відбувається навпаки – батьки ніде не працюють, живуть за рахунок тимчасових підробітків батьків та державної допомоги на кожну дитину інваліда. 
На старших дітей батьки поклали усі обов`язки по господарству, турботі за молодшими дітьми і якщо вони не справляються батько проводить над ними розправу. Від байдужості батьків діти позбавлені можливості проходи повноцінне медичне обстеження. На неодноразові пропозиції лікарів щодо надання путівок для дітей до санаторію, батьки відмовляються мотивуючи тим, що нікому буде працювати. Подружжя неодноразово попереджалось комісією з питань захисту прав дитини при Миколаївській райдержадміністрації щодо негативної поведінки по відношенню до своїх дітей, у зв`язку з чим у 2012 році було подано до суду позов про позбавлення останніх батьківських прав, за підтримки сільської ради ситуація в родині була виправлена, але на жаль не надовго. На даний час через жорсткість батька за власною заявою ОСОБА_16 знаходиться в КЗ «Миколаївській центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради та за висновками психологів, у нього виявлений високий ризик суїцидальної поведінки, порушення соціалізації особистості та потребує психолого -корекційної роботи. Бабуся неповнолітніх дітей – ОСОБА_3 не відмовляється від надання двом старшим дітям умов проживання. 
Посилаючись на викладене та на те, що залишення дітей у родині є небезпечним для їх життя, здоров`я і морального виховання, позивач просив суд про задоволення позову.
23 грудня 2019 року Служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила до остаточного вирішення питання в суді стосовно відібрання неповнолітніх дітей від батьків, проживання ОСОБА_5 дозволити біля його бабусі – ОСОБА_3 , яка проживає у АДРЕСА_1 .
Заява мотивована тим, що на даний час ОСОБА_17 перебуває у КЗ «Миколаївській центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради, перебування в центрі якого продовжується вже третій місяць. Термін перебування неповнолітнього у зазначеному закладі повинен бути до 3-х місяців.
Ухвалою Миколаївського районного суду м. Миколаєва від 23 грудня 2019 року заяву про забезпечення задоволено. Вжито заходи забезпечення позову, а саме дозволено проживання ОСОБА_7 біля його бабусі – ОСОБА_3 , яка проживає у АДРЕСА_1 до вирішення справи по суті. 
Ухвала суду мотивована тим, що в разі невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити чи зробити не можливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі та вплинути на інтереси неповнолітнього ОСОБА_7 .
В апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в заяві про забезпечення позову позивачем не наведено обґрунтування необхідності застосування такого способу забезпечення позову, а судом не зазначено в чому саме полягає реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, у разі якщо неповнолітній ОСОБА_16 як і інші діти відповідачів проживатимуть разом із батьками. Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що бабуся ОСОБА_3 з якою на даний час проживає ОСОБА_18 не дозволяє бачитися дитині з батьками та іншими братами, порушує його право на навчання, оскільки з січня 2020 року дитина не відвідує школу. Також вказує на те, що він та його дружина ОСОБА_2 дуже люблять своїх дітей, завжди належно виконували свої батьківські обов`язки займалися освітою, здоров`ям дітей, проходили обстеження, лікування та забезпечують їх гармонійний розвиток.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги.
Третя особа – ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на захист прав свого онука – ОСОБА_7 , просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції в цілому відповідає.
Вирішуючи питання правильності висновків суду, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом частини 3 статті 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Види забезпечення позову, встановлені ч. 1 ст. 150 ЦПК України (у редакції на момент забезпечення позову), а саме: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечується заходами, зазначених у пунктах 1-9 цієї статті.
Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
У справі, яка переглядається, представник позивача просив до вирішення справи по суті дозволити проживання ОСОБА_19 біля його бабусі – ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 . 
Як вбачається із матеріалів справи, подружжя ОСОБА_9 має чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Вказана родина проживає в будинку АДРЕСА_3 .
З 10 жовтня 2019 року за особистим зверненням, власноруч складеної заяви, неповнолітній ОСОБА_16 перебуває у КЗ «Миколаївській центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради.
Як зазначає адміністрація КЗ «Миколаївській центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради, хлопець боїться повертатися додому, оскільки очікує з боку батька моральний та психічний тиск, за результатами психодіагностики у хлопця виявлений високий ризик суїцидальної поведінки, пов`язаний зі сварками між членами родини. Спостерігається порушення соціалізації особистості, повернення дитини у родину вважає недоцільним, оскільки ОСОБА_18 потребує проведення психолого - корекційної роботи та спеціалізованого медичного обстеження. 
17 грудня 2019 року адміністрація закладу повідомила Службу у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації про те, що під час перебування ОСОБА_18 в Центрі, у дитячому колективі він звернув на себе увагу, за станом здоров`я у нього проявляється загальна фізична втомленість та слабкість, які є наслідком підвищеного нервового навантаження та напруження нервової системи. Трапляється частий головний біль, дратівливість та інші побічні явища через біль у серці та хребті, шум у вухах та світлобоязнь внаслідок чого ОСОБА_18 уникає гучних звуків та намагається залишитися на одинці. Просила за станом здоров`я для неповнолітнього ОСОБА_7 , одноособово створити сприятливі умови для його повсякденного проживання, лікування та надання йому підтримуючої терапії, що в умовах перебування Центру не уявляється можливим.
21 грудня 2019 року Служба у справах дітей Миколаївської районної державної адміністрації Миколаївської області в інтересах неповнолітніх звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просила відібрати у них неповнолітніх - ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без позбавлення батьківських прав та передати неповнолітніх їх бабусі - ОСОБА_3 , проживаючій у АДРЕСА_1 .
Як на підставу задоволення своїх вимог позивач посилався на те, що залишення дітей у родині є небезпечним для їх життя, здоров`я і морального виховання, позивач просив суд про задоволення позову, оскільки діти - інваліди, а батько дозволяє проявляти до них фізичне і психологічне насильство, а матір байдуже ставиться до таких фактів, практично приховуючи злочин чоловіка, а рідна бабуся неповнолітніх – ОСОБА_3 не відмовляється від надання двом старшим дітям умов проживання.
На підтвердження своїх вимог, позивачем надано, зокрема, постанову Миколаївського районного суду Миколаївської області від 12 вересня 2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАп, тобто вчинення домашнього насильства відносно неповнолітніх дітей, а також Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 грудня 2019 року про наявність кримінального провадження відносно останнього за ст. 126-1 КК України (домашнє насильство) за заявою ОСОБА_3 . 
Отже, предметом спору у справі, яка переглядається, є відібрання неповнолітніх дітей від батьків без позбавлення останніх батьківських прав, з переданням дітей – бабусі ОСОБА_3 . 
Таким чином, між сторонами виник спір стосовно законності та правомірності відібрання у відповідачів неповнолітніх дітей. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За положеннями статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній ОСОБА_16 зажадав проживати разом з бабусею ОСОБА_3 , про що власноруч 02 грудня 2019 року написав заяву у Службу у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації.
ОСОБА_3 , 1959 року народження, є пенсіонеркою, проживає в двокімнатній квартирі АДРЕСА_2 та згодна на проживання разом з нею неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
З огляду на обставини щодо поведінки батька, заходи, які до нього застосовувалися раніше (притягнення до адміністративної відповідальності, наявність кримінального провадження), фізичний та психічний стан здоров`я дитини, положення Конституції України, Сімейного кодексу України, Конвенції, можна дійти висновку, що даний випадок є винятковим і дозвіл на проживання неповнолітнього ОСОБА_18 у бабусі, як тимчасовий захід, може бути застосовано судом в якнайкращих інтересах дитини з метою охорони його фізичного та психічного здоров`я.
За таких обставин, колегія суддів виходить із пріоритету якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, та вважає, що суд першої інстанції з урахуванням обставин даної справи (висновків та рекомендацій КЗ «Миколаївській центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Миколаївської обласної ради), дійшов обґрунтованого висновку про доцільність на момент вирішення справи по суті застосування такого заходу, як дозволити неповнолітньому ОСОБА_19 проживання у своїй бабусі - ОСОБА_3 .
Доводи апеляційної скарги про порушення бабусею прав ОСОБА_18 на освіту, не можуть бути взяті до уваги, оскільки на теперішній час бабусею вжито заходів щодо навчання останнього у Миколаївській ЗОШ І-ІІІ № 53, а крім того прийняті міри з медичного обстеження та лікування про що свідчать надані довідки.
Посилання на наявність актів щодо обстеження умов проживання родини ОСОБА_9 на теперішній час, не впливають на висновки суду щодо забезпечення позову, а стосуються розгляду справи по суті. 
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову дійшов правильного висновку про її задоволення, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т. В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова 

Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.