ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 608/1526/17	Головуючий у 1-й інстанції Коломієць Н.З. 	
Провадження № 22-ц/817/186/20 	Доповідач - Сташків Б.І.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Дикун С. І., Парандюк Т. С., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін-позивача ОСОБА_1 , його                                                         представника ОСОБА_2 ,представника                                                 відповідача ОСОБА_3 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 608/1526/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року,ухваленого суддею Коломієць Н.З., повний текст рішення складено 14 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

                                       ВСТАНОВИВ:
       У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.
        В обґрунтуванні позовних вимог вказував, що 15 липня 2016 року ОСОБА_4 позичив у нього гроші в сумі 9000 доларів США, які зобов`язався повернути до 25 липня 2016 року, про що надав відповідну розписку. Зазначав, що свої зобов`язання щодо повернення боргу відповідач не виконав, грошові кошти не повернув, на його неодноразові вимоги обмежувався лише обіцянками, а останнім часом уникав зустрічей та телефонних розмов. Згідно офіційного курсу валют Національного банку України станом на дату звернення із позовом 100 доларів США становили 2618,90 гривень, тому позивач просив стягнути з відповідача 235701 гривень основної суми боргу, 8 175 гривень 3 % річних, 75062,69 гривень процентів визначених на рівні облікової ставки НБУ, що в загальному становить 318938,69 гривень, а також понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 3189,39 гривень. 
       Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовлено. 
       Судові витрати покладено на сторони в межах ними понесеними.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій позивач просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
       Зокрема посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи. Вважає, що суд не дослідив і не надав належної оцінки виявленим в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому їх розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи.
       У доводах апеляційної скарги апелянт не погоджується з показами свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вважає їх надуманими і такими, що не відповідають обставинам справи. Вказує, що допитані свідки не були присутні при укладенні договору позики.
       Апелянт стверджує, що вказаний борг ніяким чином не пов`язаний з купівлею ОСОБА_4 автомобіля, оскільки за автомобіль відповідач повністю розрахувався і претензій у нього до відповідача з даного приводу немає.
       Також, апелянт не погоджується із висновками суду першої інстанції,про те що розписка, яка укладена між сторонами, не є підтвердженням укладення між сторонами саме договору позики як реальної односторонньої оплатної угоди на зазначених позивачем умовах. Зазначає, що зі змісту розписки, яку надав відповідач ОСОБА_4 вбачається, як факт передачі позивачем коштів у борг так і обов`язок відповідача їх повернутий. Вважає, що складання відповідачем відповідної розписки вказує на факт отримання відповідачем суми позики. Вказує, що розписка була написана відповідачем ОСОБА_4 власноручно, що він не заперечував в суді.
       Також, апелянт вважає безпідставними посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що 15 липня 2016 року він гроші від ОСОБА_1 не отримував, оскільки письмових доказів, які б свідчили про безгрошовість укладеного сторонами договору позики відповідач ОСОБА_4 суду не надав.
       Окрім того, вказує, що судом не було належним чином досліджено обставини на які посилається відповідач та не дано належної оцінки показам вказаних свідків. Зазначає, що обставини на які посилається відповідач не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в рахунок яких відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів які пов`язані з тим, що грошові кошти не були ним отримані, а розписка була складена на вимогу позивача ОСОБА_1 як гарантії доплати коштів, за куплений автомобіль.

       У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.
       Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечив проти поданої апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
       Заслухавши суддю-доповідача,пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.
       Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до ст.ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах         змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
       Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
       Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що існуючі між сторонами правовідносини за своїм характером не є позиковими, розписка про позику грошей була написана як гарантія повного розрахунку за договором купівлі-продажу автомашини, реальна передача грошей позичальникові не передавалася, а навпаки у визначеній у розписці строк повністю проведено оплату за купівлю автомашини, після чого було переоформлено на нового власника, а тому звернення позивача із вимогами про стягнення з відповідача як з позичальника грошових коштів у зв`язку із невиконанням ним умов договору купівлі-продажу автомашини ,є безпідставними. 
       Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону. 
       Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
       Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
       Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
       Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
       Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
       Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
       Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
       Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
       Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
       Судом встановлено, що  відповідач ОСОБА_4 через смс - повідомлення інтернету вирішив купити автомобіль у позивача ОСОБА_1 марки«MAN»191403FLS/ № НОМЕР_1 ,(2000),білого кольору за 19 000,00 доларів США.
       Спочатку, 15 липня 2016 року він заплатив позивачу за автомобіль лише 10 000 доларів США, а решту 9 000 доларів США зобов`язався віддати позивачу після переоформлення купленого автомобіля. Позивач погодився передати відповідачу автомобіль 15 липня 2016 року, притому відібрав у відповідача розписку, що він позичає йому 9 000,00 доларів США терміном до 25 липня 2016 року.
       22 липня 2016 року відповідач ОСОБА_4 передав 9 000,00 дол. США позивачу ОСОБА_1 , після чого, в той же день, автомашину була переоформлено на ОСОБА_8 .
       Факт реєстрації автомашини 22 липня 2016 року і передачі коштів за договором купівлі продажу автомашини підтвердили свідки ОСОБА_9 , який позичив Франківу 9 000,00 дол.США, свідок ОСОБА_6 , яка була очевидцем передачі 9 000.00 дол.США позивачу ОСОБА_1 , свідок ОСОБА_8 , який пояснив, що батько ОСОБА_9 позичив ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 9000,00 доларів США на купівлю автомобіля, як гарантію повернення вказаних коштів на нього і був переоформлений автомобіль марки «MAN» 191403 FLS/ №11967, 2000 року випуску.
       При розгляді спору по договору позики, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі за № 369/3340/16-ц .
       Аналіз здобутих доказів, дають підстави вважати, що розписка про позику грошей була оформлена в рахунок повного розрахунку за договором купівлі продажу автомашини, що підтверджується зібраними по справі доказами.
       Згідно з ч. 1, ч. 5 і ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
        Суд критично ставиться до пояснення позивача ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_4 оплатив всю суму вартості за автомашину 15 липня 2016 року 19 000,00 доларів США і в цей день на прохання відповідача позичив йому 9 000,00 дол. США, оскільки автомашина була продана не вдень позики 15 липня 2016 року, коли йому було передано аванс в сумі 10 000.00 дол. США, а 22 липня 2016 року в строк повного розрахунку за автомашину, як це передбачено в розписці, і реєстрації автомашини в цей день на нового власника ОСОБА_8 .
       Крім цього, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
       За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
       Отже, під час дослідження боргових розписок чи договорів позики, окрім з`ясування та виявлення справжньої правової природи укладеного договору, суди також повинні надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
       У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов. , 
       Суд першої інстанції підставно встановив, що розписка про позику грошей в сумі 9 000,00 дол.США, була написана, як гарантія повного розрахунку за договором купівлі-продажу автомашини і прийшов до правильного висновку, що розписка від 15 липня 2016 року не містить даних про отримання відповідачем в борг від позивача грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, а тому не є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також не засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. В судовому засіданні не доведено факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
       З огляду на викладене , що надана позивачем розписка за своєю природою не є договором позики, оскільки не містить умов отримання позичальником у борг грошей та зобов`язання їх повернути, а тому не створює для відповідача правових наслідків.
       Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі за № 369/3340/16-ц ; від 18 квітня 2018 року у справі за № 359/4520/15-ц.; від 23 травня 2018 року у справі за № 274/202/16-ц; від 22 серпня 2019 року у справі за № 369/3340/16-ц; від 29 січня 2020 року у справі за № 560/1299/17; від 20 червня 2018 року у справі за № 186/1099/13-ц.
       Позивач ОСОБА_1 , посилаючись на те, що розписка є правочином, який породжує у ОСОБА_10 обов`язок сплатити йому гроші в обумовленій сумі, не зазначив на підставі чого він виникає, тобто не вказує об`єкту правовідносин. Тому сама наявність спірної розписки у позивача не створює для відповідача обов`язку зі сплати зазначеної суми коштів.
       Такі висновки узгоджуються з висновками у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі за № 607/8872/17; 
       Також в розписці, сторонами не було передбачено обсяг та зміст прав конкретної суму основного боргу, відсотків за користування позикою, виплат, пов`язаних з простроченням виконання зобов`язання, неустойки тощо, що є істотною умовою щодо стягнення боргу у розмірах визначених позивачем у тому числі відсотків та трьох відсотків річних, як відповідальність за його невиконання. 
       Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17.02.2020р. у справі за позовом №607/10125/17 .
       Аналізуючи правову природу спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що складена ОСОБА_1 розписка не підтверджує укладення між сторонам договору позики та досягнення згоди щодо всіх його істотних умов, оскільки реальної передачі позичальникові грошових коштів у розмірі 9 000,00 дол.США. не відбулося. Судом встановлено, що зазначена сума грошових коштів є частиною вартістю повного розрахунку за договором купівлі-продажу автомашини.
       Встановивши, що ОСОБА_1 грошові кошти у позику ОСОБА_4 не передавав, а останній не приймав на себе зобов`язання з їх повернення у погоджені сторонами строки, дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами склалися правовідносини не пов`язані із передачею грошових коштів у позику та правильно відмовив у задоволені позову.
       Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, урахувавши наведені норми матеріального та процесуального права та обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову через недоведеність заявлених вимог. 
       Інші доводи та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних вище висновків суду першої інстанції.
       Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
       Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Частиною першою статті 375ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
       Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — залишити без задоволення.

        Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 06 листопада 2019 року — залишити без змін.

       Судові витрати залишити в межах понесених сторонами.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 24 лютого 2020 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                               Дикун С.І.

       Судді:                                                                Парандюк Т.С.