13.01.20
22-ц/812/45/20
Єдиний унікальний номер судової справи 490/5250/19
Номер провадження 22-ц/812/45/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

13 січня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П., 

з секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі: 
позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2 ,
представника відповідача - ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача фізичної особи-підприємця  ОСОБА_4  - ОСОБА_3  рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 03 жовтня 2019 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 було укладено трудовий договір №004-1 між працівником і фізичною особою, що використовує найману працю. За умовами вказаного договору відповідач зобов`язалась платити заробітну плату позивачу у розмірі 4 200 грн. щомісяця.
05 березня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_4 не виконувала свої зобов`язання щодо виплати йому заробітної плати.
30 березня 2019 року позивач направив відповідачу заяву, в якій просив сплатити йому заборгованість по заробітній платі, проте станом на час подання позову жодної відповіді від ФОП ОСОБА_4 він не отримав.
Окрім того, незаконними діями відповідача позивачу спричинено моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, що зумовило потребу докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь з ФОП ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі у розмірі 8 400 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку, а також 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Також просив стягнути на його користь з відповідача 3 000 грн. судових витрат, які складається з витрат на професійну правничу допомогу.
Представник відповідача ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_3 надала до суду відзив, в якому просила у задоволені позовних вимог відмовити. Зазначала, що відповідач подав заяву про звільнення з 28 лютого 2019 року, а не з 05 березня 2019 року, як він стверджує. При цьому з дня подання ним заяви про звільнення позивач не з`являвся за місцем роботи для остаточного розрахунку по заробітній платі. Крім того, ОСОБА_1 , визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі, не врахував обов`язкові відрахування, та часткову сплату ФОП ОСОБА_4 заробітної плати, шляхом перерахування йому на картковий рахунок коштів у загальному розмірі 3 000 грн. Також позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди та розмір судових витрат.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4 352 грн. 20 коп. невиплаченої заробітної плати, 26 842 грн. 20 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 3 500 грн. компенсації моральної шкоди, 1 500 грн. витрат на правову допомогу.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь держави 1 536 грн. 80 коп. судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на день звільнення позивача з роботи відповідачем не виплачена в повному обсязі заробітна плата, яка підлягає стягненню за судовим рішенням, а також на підставі статей 116,117 КЗпП України на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
В апеляційній скарзі представник відповідача ФОП ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації моральної шкоди скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог в цих частинах відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що судом безпідставно не застосовано принцип співмірності при визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а вимоги про відшкодування моральної шкоди взагалі позивачем не доведені. 
Рішення суду в частині визначення судом першої інстанції розміру невиплаченої заробітної плати сторонами в апеляційному порядку не оскаржується.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Отже, право громадян на працю забезпечується державою. 
Статтею 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно зі ст.142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст.21 КЗпП України).
Підстави припинення трудового договору встановлено ст.36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - ст.ст.38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - ст.ст.40,41,43,43-1 та підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - ст.45 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
З матеріалів справи убачається, що 09 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 було укладено трудовий договір №004-1 між працівником і фізичною особою, що використовує найману працю (а.с.4).
За умови вказаного договору ФОП ОСОБА_4 зобов`язалась оплачувати працю ОСОБА_1 у розмірі 4 200 грн. на місяць.
30 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій стверджував, що 05 березня 2019 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням, але до сих пір не отримав заробітну плату, у зв`язку із чим просив терміново провести з ним розрахунок. 
Згідно дублікатів квитанцій відповідачем переведено на картковий рахунок позивача грошові кошти у загальному розмірі 3 000 грн., а саме: 11 січня 2019 року - 1 000 грн., 16 січня 2019 року - 500 грн., 15 лютого 2019 року - 1 000 грн., 04 березня 2019 року - 500 грн. (а.с.29-32).
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що при звільненні позивача з роботи, відповідачем не дотримані вимоги передбачені трудовим законодавством в частині своєчасного проведення розрахунку, а тому наявні всі підстави для стягнення на його користь невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок є законним та обґрунтованим, сформований на підставі повного та всебічного розгляду справи та підтверджений належними доказами.
Разом з тим, вирішуючи питання про розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів виходить з наступного.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями, далі - Порядок №100).
З урахуванням цих норм, зокрема абз.2 п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Відповідно до п.5 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку №100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку № 100).
Як роз`яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.
У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Разом із тим при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16.
Принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком.
Отже, вирішуючи вказану вимогу ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що під час звільнення останнього відповідач не провів з ним остаточний розрахунок, розмір належних звільненому працівникові сум був з`ясований лише під час судового розгляду справи, а тому відповідно до положень ст.117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості (4 352 грн. 20 коп.) із середнім заробітком, а також обставин справи, за яких було встановлено наявність заборгованості.
У контексті наведеного колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним застосувати принцип співмірності й визначити належний до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 13 957 грн. (26 842 грн. 20 коп. (середній заробіток визначений судом та не спростований сторонами) х 52% (задоволених судом вимог).
Таким чином, унаслідок розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст.376 ЦПК України оскаржене рішення у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні.
Що стосується розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.
Стягуючи з відповідача на користь позивача суму завданої моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, що порядок її відшкодування у сфері трудових відносин регулюється ст.237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від                              31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі №6-23цс12.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування судового рішення у вищевказаній оскаржуваній частині відсутні.
Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що відповідач своїми діями допустив порушення трудового законодавства в частині не проведення повного розрахунку з позивачем при звільненні чим порушив його законні права та інтереси.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди відповідача із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 жовтня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - змінити.
Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 13 957 (тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) грн. (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
В решті рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        О.І. Галущенко

                                                               П.П. Лисенко
Повний текст судового рішення
складено 14 січня 2020 року