22-ц/804/537/20 
                                                                                237/1734/19 
                                               
                                           Єдиний унікальний номер 237/1734/19
                      Номер провадження  22-ц/804/537/20

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

26 лютого 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
              головуючої Биліни Т.І.,
              суддів  Баркова В.М., Мироненко І.П.
              за участю секретаря Єфремової О.В.     
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року у складі суду Кучко Я.Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Світанок» про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою, витребування правовстановлюючих документів з чужого незаконного володіння та розірвання договору оренди землі, -

в с т а н о в и в :
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

05 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «Агрофірма «Світанок» про стягнення грошових коштів у сумі 49308,55грн. за користування земельною ділянкою, витребування правовстановлюючих документів з чужого незаконного володіння та розірвання договору оренди землі за №№540 та 540/1 від 31.10.2017 року.
Позовна заява вмотивована тим, що відповідно до нотаріально засвідченої письмової заяви 14.03.2014 року позивач отримав від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10000 гривень за земельні ділянки площею 5,0304 га, кадастровий номер 1423385400:06:000:1202 та площею 0,6043 га, кадастровий номер 1423385400:06:000:1202, розташованих на території Новоселидівської сільської ради, Мар`їнського району, належні йому на праві приватної власності. На підтвердження передачі земельної ділянки у фактичне володіння, користування та розпорядження, в цей же день позивач надав ОСОБА_2 нотаріально посвідчену довіреність та правовстановлюючі документи на землю. Таким чином між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за 10000 гривень. В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Мар`їнського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення грошей у сумі 10000 гривень, стверджуючи, що вказана сума була отримана не за купівлю-продаж земельної ділянки, а в якості позики. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 20.10.2017 року було затверджено мирову угоду по справі за якою право власності на спірну земельну ділянку визнано за ОСОБА_2 31.10.2017 року ОСОБА_2 уклав договір оренди за № 540 та 540/1 та передав земельні ділянки в ТОВ «Агрофірма «Світанок» з загальним розміром орендної плати 11861,71 гривня щорічно. Постановою Апеляційного суду Донецької області від 29.03.2018 року ухвалу Мар`їнського районного суду скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 28.08.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10000 гривень як такі, що отримані за укладення недійсного правочину. Вказане рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 28.08.2018 року було скасоване 21.11.2018 року постановою Донецького апеляційного суду, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено, спірний договір визнано неукладеним. Оскільки ОСОБА_2 на протязі 5 років неправомірно користувався земельною ділянкою та отримав за оренду плату в загальній сумі 59308,55 грн. За вирахуванням 10000грн. раніше отриманих позивачем, відповідач повинен йому повернути 49308,55грн., внаслідок укладення між сторонами 14.03.2014 року правочину, який мав бути визнаний недійсним з моменту укладання. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 користувався спірною земельною ділянкою на достатній правовій підставі, а саме на підставі нотаріально посвідченої довіреності, яка дійсна до 2019 року та видана без права відзиву, якою закріплено волевиявлення саме ОСОБА_1 на передання спірної ділянки у користування ОСОБА_2 . Внаслідок зазначеного позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 49308,55грн. задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розірвання договорів оренди землі № 540 та 540/1 від 31.10.2017 року, суд виходив з того, що перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання Договору. Вирішуючи питання щодо повернення позивачу правовстановлювальних документів на земельну ділянку, суд дійшов до висновку про відсутність доказів їх знаходження у відповідача. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з даним рішенням позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
В мотивування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд повинен самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не по формі пред`являє позивач, і відповідно, застосовувати належні норми законодавства. Суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин справи, а саме на яких умовах весь цей час, починаючи з березня 2014 року відповідач користувався його землею, та кому, у якому розмірі, і коли сплачувалась щорічна компенсація за таке користування. Відповідачами не надано належних доказів того, що користувачі земельною ділянкою належним чином виконували зобов`язання перед власником землі в частині своєчасної та повної сплати грошової чи матеріальної компенсації за користування земельною часткою. Відмовляючи у розірвані договорів оренди земельних ділянок, суд не звернув уваги, що ОСОБА_2 їх уклав від свого імені, а не як представник власника, який діє  на підставі довіреності. Так як мирова угода, на підставі якої відповідач став власником належних позивачу земельних ділянок була визнана постановою Апеляційного суду незаконною, то і договори оренди  укладені відповідачем є неспроможними бо були укладені неправоздатною особою. Відмова у витребуванні документів внаслідок недоведеності їх передачі не відповідає дійсним обставинам справи, так як без їх наявності відповідач не зміг би користуватися земельними ділянками.
Аргументи учасників справи
Представник ТОВ «Агрофірма  «Світанок» Часник М.І. скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в якому зазначив свою незгоду з доводами апеляційної скарги. В судовому засіданні було встановлено, що між Товариством та ОСОБА_2 були укладені договори оренди землі. На дату укладення договорів ОСОБА_2 був власником земельних ділянок. Про зміну власника Товариству стало відомо з позовної заяви ОСОБА_1 . Позивач вимагає розірвати договори оренди не наводячи підстав для цього. Перехід права власності від одного власника до іншого не є підставою для розірвання договорів оренди. У відзиві  представник ТОВ «Агрофірма  «Світанок» Часник М.І. зазначив, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу дорівнює 10000грн. Просив у задоволенні вимог позивача щодо скасування рішення суду першої інстанції відмовити.
Крім відзиву від представника ТОВ «Агрофірма  «Світанок» Часник М.І. надійшло клопотання про стягнення з позивача на користь Товариства понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00грн. 
Від представника відповідача ОСОБА_2 – Васильчук Г.В. також надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому вона зазначила, що відповідач укладаючи договори оренди діяв на підставі довіреності від 17.03.2014 року, якою ОСОБА_1 уповноважив його укладати договори, одержувати розрахунки та таке інше. Твердження позивача, що ОСОБА_2 протягом п`яти років отримував орендну плату нічим не  підтверджені. Позивач вимагає витребувати право установчі документи, які він ОСОБА_2 не передавав. Вимоги про розірвання договорів оренди земельних ділянок безпідставні та не ґрунтуються на законі. Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Крім того заявила клопотання про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00грн.
Позивач ОСОБА_1 на відзиви адвокатів надіслав заперечення в яких зазначив, що їх доводи та клопотання є необґрунтованими. Вимоги щодо стягнення з нього 10000грн. та 5000грн. на відшкодування витрат за правничу допомогу є неспівмірними. Він є людиною похилого віку, отримує мінімальну пенсію, тому просив відмовити у задоволенні вказаних клопотань, а доводи викладені у відзивах не приймати до уваги.
Представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити. 
Представник відповідача ОСОБА_2 -  ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, рішення першої інстанції – залишити без змін.
Представник відповідача ТОВ «Агрофірма «Світанок» - Часник М.І. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення першої інстанції – без змін.
ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 в суд апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи попереджені належним чином.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
2.     Мотивувальна частина. Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає в повній мірі, обставини судом першої інстанції встановлено повно, висновки зроблено у відповідності до вимог законів, які регулюють спірні відносини.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені в позовній заяві вимоги. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 28.08.2018 року з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10000 гривень (а.с. 14-15). 
Копією постанови Донецького апеляційного суду від 21 листопада 2018 року підтверджується, що рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 28.08.2018 року було скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою відмовлено (а.с. 16-18).
Згідно Інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційних довідок 144860388 та 144882983, дата формування 12.11.2018 року) земельна ділянка за кадастровим номером 1423385400:06:000:1203, площею 0,6043 та земельна ділянка за кадастровим номером 1423385400:06:000:1202, площею 5,0304, станом на 12.11.2018 року належала на праві приватної власності ОСОБА_2 (дата державної реєстрації права власності 07.12.2017 року, номер запису про право власності 23875096 та 23879659) та перебувала в оренді згідно договорів оренди землі 540/1, 540 від 31.10.2017 року, орендар ТОВ «Агрофірма «Світанок», орендодавець ОСОБА_2 (а.с. 23,24).
20 листопада 2018 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_5 було прийнято рішення про скасування записів за № 44143721 та за № 44143984, про право власності/внести запис про скасування державної реєстрації за номерами 23875096 та 23879659 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером спеціального розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 19, 20).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (номер інформаційної довідки 146831526 та 146830153, дата формування 26.11.2018 року) земельні ділянки за кадастровим номером 1423385400:06:000:1203 та 1423385400:06:000:1202, площею 0,6043 та 5,0304, відповідно, на праві приватної власності належать ОСОБА_1 (дата державної реєстрації права власності 07.03.2014 року) та перебувають в оренді згідно договорів оренди землі 540/1 та 540 від 31.10.2017 року, орендар ТОВ «Агрофірма «Світанок», орендодавець ОСОБА_2 (а.с. 21, 22).
Копіями договорів оренди земельної ділянки № НОМЕР_1 та 540/1 від 31 жовтня 2017 року, укладених між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Світанок» підтверджується, що земельні ділянки за кадастровим номером 1423385400:06:000:1202 та 1423385400:06:000:1203, загальною площею 5,0304 га, та 0,6043 га, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, рішення Мар`їнського районного суду Донецького суду № 237/4325/17 від 20.10.2017 року передані в оренду ТОВ «Агрофірма «Світанок», договір укладено на 10 років, орендна плата, відповідно, складає 11195,03 гривні  та 666,68 гривень. (а.с. 50-61).
Як вбачається з копії довіреності від 17 березня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Подолян О.О., ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_2 користуватись земельними ділянками площею 5,0304 га, кадастровий номер 1423385400:06:000:1202, площею 0,6043 га, кадастровий номер 1423385400:06:000:1203, а саме: укладати договори оренди (найму) та будь-які інші договори, на його розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах, одержувати належне ОСОБА_1 майно, гроші (вклади), цінні папери (в тому числі дивіденди від них), а також документи від будь-яких осіб, установ, підприємств, організацій, дублікати будь-яких документів, договори, на його розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах; одержувати за належне ОСОБА_1 майно, гроші (вклади), а також документи від будь-яких осіб, установ, підприємств, організацій, дублікати будь-яких документів з приводу зняття з реєстраційного звіту та постановки на звіт. Довіреність видана з правом передоручення без права відзиву довіреності (а.с. 84).
В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена копія заяви ОСОБА_1 від 17.03.2014 року, якою він підтверджує, що отримав грошові кошти у розмірі 10000 гривень за продаж земельних ділянок площею 5,0304 га, кадастровий номер 1423385400:06:000:1202, та площею 0,6043 га, кадастровий номер 1423385400:06:000:1203 від ОСОБА_2 (а.с. 85).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
В позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що відповідно до письмової заяви, засвідченої приватним нотаріусом Донецького міського округу Подолян О.О., 14.03.2014 року ОСОБА_1 було отримано від ОСОБА_2 грошові кошти  у розмірі 10 000грн. за земельні ділянки з  кадастровими номерами: 1423385400:06:000:1203 площею 0,6043га та з кадастровим номером 1423385400:06:000:1202 площею 5,0304га.
Проте з матеріалів справи вбачається, що вказана заява була посвідчена  приватним нотаріусом Донецького міського округу Подолян О.О., не 14.03.2014 року, як зазначено в позові, а 17.03.2014 року. Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції  пояснив, що це описка.(а.с.85)
Саме вказана заява була використана відповідачем  ОСОБА_2 , як підтвердження  укладення договору позики та як обґрунтування позову про стягнення боргу за розпискою.
Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 28.08.2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, з ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти у розмірі 10000 гривень на користь позивача, як такі, що отримані за укладення недійсного правочину.
Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 28.08.2018 року було постановою Донецького апеляційного суду від 21.11.2018 року скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено, а спірний договір від 17.03.2014 року визнано неукладеним.
Відповідно положень ч.4  ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням  суду у господарській, цивільній та адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються  при розгляді  іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги, що позивач має право вимагати від ОСОБА_2   отримані останнім грошові кошти за оренду землі з огляду на укладений між ними  17.03.2014 року правочин, який мав бути недійсним  з моменту його укладення не ґрунтуються на законі. Правочин від 17.03.2014 року визнано неукладеним раніше постановленим рішенням суду, яке набрало чинності.
За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків, а лише виникають підстави для повернення майна у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (статті 1212, 1213 ЦКУ).
Саме визнання правочину від 17.03.2014 року неукладеним стало підставою для поновлення права власності позивача на вказані земельні ділянки.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що правові підстави для застосування положень ст. ст. 387-390 ЦК України відсутні, оскільки з 2014 року ОСОБА_2 користувався спірною земельною ділянкою на достатній правовій підставі, а саме на підставі нотаріально посвідченої довіреності, яка дійсна до 2019 року та видана без права відзиву, якою закріплено волевиявлення саме ОСОБА_1 на передання спірної ділянки у користування ОСОБА_2 , якому довіритель надав право на укладення договорів оренди даних земельних ділянок.
Крім того на момент укладення ОСОБА_2 договорів оренди земельних ділянок, рішення Мар`їнського районного суду Донецького суду № 237/4325/17 від 20.10.2017 року було чинним.
З постанови Донецького апеляційного суду  від 21.11.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 визнавав, що свою заяву від 17.03.2014 року він писав для підтвердження отримання від ОСОБА_2 10000грн. за продаж земельної ділянки на п`ять років. 
Оскільки позивач не довів, що відповідач отримав 49308 гривень 55 копійок, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні вказаних позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині   відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання договорів оренди землі за № 540 та за №540/1 від 31.10.2017 року, оскільки пунктами 12.5 та 12.6 Договорів оренди земельної  ділянки № 540 та №540-1 від 31 жовтня 2017 року визначено, що розірвання Договору оренди землі в односторонньому випадку не допускається, перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи не є підставою для зміни умов або розірвання Договору.
Вказана домовленість відповідає положенням ч. 1 ч.3 ст. 651 ЦК України, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
Доводи апеляційної скарги, що власник земельних ділянок змінився, а як наслідок договір оренди повинен бути розірваний - не ґрунтуються на законі.
Новий власник об`єкта нерухомості, якому переходить право оренди, набуває права оренди за чинним договором оренди, при цьому на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №910/20774/17, від 27.02.2019 у справі №913/661/17.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині   відмови в задоволенні позовних вимог про витребування у відповідача правовстановлювальних документів на земельну ділянку, оскільки докази,  що свідоцтво про право власності – індексний номер 18727744 та свідоцтво про право власності – індексний номер – 18725986 знаходяться у відповідача в матеріалах справи відсутні. 
Довіреність, видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_6 від 17 березня 2014 року відомостей про передання повіреним будь-яких правовстановлюючих документів на земельну ділянку не містить (а.с. 85). Відсутні вказані відомості також і в нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_1 про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10000 гривень. Матеріали справи також не містять будь-яких інших письмових доказів (актів приймання-передачі, розписок) на підтвердження факту передання правовстановлюючих документів ОСОБА_2 .
Відповідно положень ч.1  ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
З огляду на вказане доводи апеляційної скарги в цій частині неспроможні.
На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Клопотання представників відповідача про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають, оскільки вони не містять розрахунків.
Додаткова постанова  Верховного Суду по справі №922/1163/18 від 06 березня 2019 року  містить висновок, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні  спору можливості пересвідчитись у дійсній домовленості  сторін щодо розміру адвокатського гонорару. 
Повний текст постанови виготовлено 02 березня 2020 року.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

                                              п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 21 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                                             Т.І. Биліна

Судді                                                                                          В.М. Барков

                                                                                                    І.П. Мироненко