ОКРЕМА ДУМКА
судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду Погрібного С. О.
 
справа № 399/590/17
провадження № 61-2688св18
 
постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року
 
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України викладаю окрему думку.
 
Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2017 року залишено без змін.
Залишаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходила з такого.
Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовувалося тим, що у пункті 11.4 сторони передбачили, що умовою розірвання договору в односторонньому порядку є письмове повідомлення орендаря про припинення дії договору оренди. Суд першої інстанції дійшов висновку, що у зазначеному пункті передбачена можливість його розірвання в односторонньому порядку за письмовим повідомленням орендаря, тобто за ініціативою орендаря, а не за ініціативою одної зі сторін, враховуючи, що вимога про тлумачення змісту договору або окремої його частини позивачем не заявлялася.
Суд першої інстанції зазначив, що договір оренди був прийнятий сторонами до виконання і фактично виконувався протягом тривалого періоду часу, продовжував діяти і під час розгляду справи судом, оскільки строк його дії не закінчився, сторонами умови договору не оспорювалися, у тому числі в частині істотних умов договору про його розірвання, позовні вимоги про визнання договору оренди чи окремих його положень недійсними, тлумачення його змісту не заявлялися, між сторонами письмові угоди щодо його розірвання чи припинення не укладалися, зміни до умов договору не вносилися.
Вирішуючи спір по суті, на переконання Верховного Суду, аналізуючи положення змісту пункту 11.4 договору, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що умовою розірвання договору в односторонньому порядку є письмове повідомлення орендаря (тобто вчинене виключно ним) про припинення дії договору оренди, при тому, що таке право належить виключно орендарю.
Верховний Суд зробив висновок, що аналіз змісту частини договору не дає можливості однозначно стверджувати, що відповідно до пункту 11.4 розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається за письмовим повідомленням (ініціативи) орендаря. А тому, застосовуючи правило частини четвертої статті 213 ЦК України, необхідно брати до уваги також мету правочину, якою для орендаря є платне користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункти 1.1, 5.1), а для орендодавця - отримання орендної плати від орендаря за користування земельною ділянкою на чітко визначених умовах договору. Зметою забезпечення гарантій стабільного і передбачуваного сільськогосподарського виробництва та убезпечення можливих ризиків і збитків, пунктом 11.4 сторони передбачили право на розірвання договору в односторонньому порядку тільки з ініціативи орендаря. Протилежне тлумачення змісту пункту 11.4 договору оренди, яке здійснює позивач, суть якого зводиться до того, що договір може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою орендодавця шляхом простого повідомлення про це орендаря, за висновками Верховного Суду призведе до істотного дисбалансу сторін договору, з огляду на зміст прав та обов`язків сторін договору оренди землі, мету його укладення та відповідні наслідки розірвання договору оренди для кожної із сторін.
 
Із наведеною правовою позицією Суду не погоджуюсь, враховуючи таке.
 
Щодо права сторони договору на його розірвання в односторонньому порядку
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 31 Закону України 
«Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим до виконання (стаття 629 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Аналіз статей 525, 651 ЦК України та статті 31 Закону України «Про оренду землі» свідчить про те, що чинним законодавством передбачається можливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку у разі, якщо це передбачено умовами такого договору.
Зважаючи на наведене, чинне законодавство не містить заборони для сторін договору оренди земельної ділянки передбачити випадки розірвання договору в односторонньому порядку.
Лише у тому випадку, якщо право на одностороннє розірвання договору не передбачене самим договором, то розірвання договору може відбутися або за домовленістю між сторонами, або, у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу про розірвання договору, за рішенням суду.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач виявив бажання розірвати укладений з відповідачем договір оренди відповідно до умов пункту 11.4 цього договору, згідно з яким розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовою розірвання в односторонньому порядку договору є письмове повідомлення орендаря про припинення договору оренди.
Дійшовши висновку про те, що право на розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, передбачене відповідно до пункту 11.4 цього договору, належить виключно орендарю, суди відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1 .
З таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій, з якими погодився і суд касаційної інстанції, не погоджуюся, з огляду на таке.
Для належного розгляду спору Суд зобов`язаний дати тлумачення відповідним умовам договору, які розуміються сторонами неоднаково.
Щодо тлумачення умов пункту 11.4 договору оренди землі
За змістом частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої та другої статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.
Згідно з частиною третьою цієї норми при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.
Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, відсутня можливість визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (частина четверта статті 213 ЦК України).
Таким чином, у частинах третій, четвертій статті 213 цього Кодексу визначено загальні способи, що застосовуються при тлумаченні, які втілюються у трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також із намірами сторін, які вони виявляли при вчиненні правочину, а також із чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (якщо перші два не дали результатів) є врахування: а) мети правочину, б) змісту попередніх переговорів, в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше у правовідносинах між собою), г) звичаїв ділового обороту; ґ) подальшої поведінки сторін; 
д) тексту типового договору; е) інших обставин, що мають істотне значення.
У розумінні наведених положень закону тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення суперечностей та прогалин у трактуванні його положень.
Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змоги з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз`яснює наявні умови угоди.
Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який становить права та обов`язки сторін, тлумачення необхідно розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину.
За змістом цієї статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору.
Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.
Потреба у тлумаченні правочину виникає у зв`язку з неповнотою або недостатньою ясністю окремих його умов. Саме тому при тлумаченні правочину суди першої та апеляційної інстанцій насамперед повинні були брати до уваги однакове для всього змісту правочину буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, вжитих у правочині.
За першим рівнем тлумачення
Здійснивши буквальне тлумачення зазначеної норми договору оренди землі, можна дійти висновку про те, що умовами пункту 11.4 договору оренди землі передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку можливе, зокрема, у разі вручення повідомлення орендодавцем орендарю про припинення дії договору шляхом розірвання, що і було здійснено заявником, проте отримано відмову орендаря у зв`язку з небажанням припиняти спірні правовідносини.
В українській мові іменник «орендар» у родовому та знахідному відмінках має однакову форму «орендаря», що у залежності від контексту може свідчити як про авторство такого повідомлення, особу, яка ініціює здійснення повідомлення (про яке йдеться у наведеному пункту договору), так і про адресата повідомлення, тобто про особу, якій адресоване зазначене повідомлення.
За загальними правилами української мови у родовому відмінку іменник позначає діяча, тобто особу, яка вчиняє певну дію (тобто тут - особу, яка здійснює особисто таке повідомлення); у знахідному відмінку - особу, на яку спрямована дія (тобто тут - особу, яку повідомлено про таку дію).
Пунктом 11.4 договору землі як умову розірвання договору оренди передбачено як повідомлення орендаря про припинення дії договору, так і про повідомлення орендарем орендодавця про розірвання договору оренди землі. На виключному характері останньої умови помилково наголошувало ТОВ «Верес» у своїх запереченнях проти позову, з чим погодилися суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, а також Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року.
За другим рівнем тлумачення
Здійснюючи тлумачення договору за цим рівнем визначення дійсного змісту домовленості між сторонами, необхідно порівняти зміст першого речення пункту 11.4 договору зі змістом другого речення цього пункту.
Перше речення наведеного пункту договору містить беззастережне правило: «Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається».
Це правило не містить посилання на належність такого суб`єктивного права лише одній зі сторін. Відповідно, за наявності двох сторін, інтереси яких є, зазвичай, зустрічними, це право має визнаватися за обома сторонами незалежно від того, хто може бути ініціатором такого одностороннього розірвання договору.
Таким чином, друге речення наведеного пункту договору необхідно розуміти у наведеному контексті його першого речення, що визначає описане право за обома сторонами.
За третім рівнем тлумачення
Відповідно до звичаїв, що вже стали в Україні у сфері обігу земель сільськогосподарського призначення усталеними, проект договору оренди землі надається майбутнім орендарем.Зазвичай, саме цією особою пропонуються власникам земель певні стандартні форми як основа для укладення певних індивідуальних договорів оренди землі. Відповідно, не можна тлумачити подібний договір на користь тієї сторони, яка запропонувала його зміст, навіть у тому разі, якщо його текст не містить однозначного розуміння, на користь автора (ініціатора) такої договірної умови.
В цьому висновку необхідно керуватися правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження 
№ 61-11сво17). Відповідно до зазначеного правового висновку у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, необхідно застосовувати тлумачення contra proferentem (Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав)). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.
Правило тлумачення умов договору contra proferentem передбачає, що його застосування вимагає від суду з`ясування авторства спірної договірної умови.
Отже, якщо не доведено інше, стороною, яка розробила і (або) запропонувала спірну умову договору, є: у договорі, укладеному між особою, що здійснює підприємницьку діяльність, і фізичною особою (у тому числі споживачем), - сторона, що здійснює підприємницьку діяльність.
 
Загальні висновки
 
У розумінні досліджуваної правової проблеми необхідно виходити з того, що переважним способом правового регулювання договірних цивільних відносин в Україні є саморегулювання, що здійснюється безпосередньо учасниками таких відносин як членами громадянського суспільства з урахуванням їх власних інтересів. Саморегулювання договірних цивільних відносин - це врегулювання зазначених відносин на власний розсуд безпосередньо їх учасниками (сторонами) в укладеному між ними договорі, норми (правила) якого можуть відступати від норм (нормативних приписів), закріплених у відповідних актах цивільного законодавства та розрахованих на врегулювання саме таких відносин, крім випадків, коли в актах цивільного законодавства прямо вказано на неможливість відступати від норм (нормативних приписів), що вміщені в них, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті укладеного між сторонами договору.
Із запровадженням ЦК України 2003 року основне призначення договору як юридичного акта та правовідношення поступилося місцем іншому засадничому призначенню договору: договір у цивільному праві, у першу чергу, є регулятором цивільних відносин, що відсуває на другий план інше його розуміння.
Як регулятор договір містить обов`язкові для обох сторін правила поведінки, а тому міркування, не пов`язані з визначенням дійсного змісту домовленості сторін, мають обмежений вплив на розуміння та застосування умов договору у цивільному праві.
 
Зважаючи на наведене, дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно здійснили звужувальне тлумачення зазначеної умови договору, позбавивши позивача права, передбаченого договором як для орендаря, так і для орендодавця на одностороннє його розірвання шляхом повідомлення про це протилежної сторони, з чим і мав погодитися Верховний Суд.
Підсумовуючи викладене, у справі, що переглядалася, обґрунтованим є рішення про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2017 року і ухвалення нового про задоволення позову  ОСОБА_1 : про розірвання договору оренди земельної ділянки №  НОМЕР_1 , площею 5, 03 га, для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Деріївської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, укладеного 09 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Верес», зареєстрований 01 грудня 2011 року у відділі Держкомземі у Онуфріївському районі Кіровоградської області, відповідно до пункту 11.4 договору оренди землі в односторонньому порядку з ініціативи орендодавця: про зобов`язання ТОВ «Верес» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку №  НОМЕР_1 , площею 5, 03 га, кадастровий номер 3524681300:02:000:0290, для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Деріївської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області.

Суддя                                                                                                            С. О. Погрібний