ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 606/2209/17	Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В. 	
Провадження № 22-ц/817/190/20 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Міщій О. Я., Ткач З. Є., 
з участю секретаря - Костів Х.Ю. 
розглянувши у порядку спрощеного провадження без виклику сторін цивільну справу № 606/2209/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року, ухваленого суддею Малярчук В.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи Теребовлянської районної ради "Теребовлянська районна лікарня", ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я, -

В С Т А Н О В И В:        
               
        ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Теребовлянської районної ради «Теребовлянської центральної районної лікарні» про відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я. В обгрунтування вимог посилається на те, що 17.08.2016 року її син викликав по телефону медичних працівників для надання їй допомоги через різке погіршення стану здоров`я. По приїзду медичних працівників її оглянули і порадили приймати медикаменти, які вона приймала до цього. Оскільки стан не покращувався, її чоловік на наступний день звернувся до Теребовлянської центральної районної лікарні. В подальшому їй у госпіталізації було відмовлено, призначене амбулаторне лікування не приносило результату та негативно вплинуло на здоров`я. Незадовільне лікування зі сторони медичних працівників вплинуло на якість наданої медичної допомоги, своєчасного встановлення об`єктивного діагнозу та призвело до величезного стресу та погіршення стосунків з рідними та оточуючими. На підставі вищенаведеного просить стягнути з Комунального некомерційного підприємства Теребовлянської районної ради «Теребовлянської центральної районної лікарні» в її користь 01 грн. 00 коп. моральної шкоди.
       Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Теребовлянської районної ради «Теребовлянської центральної районної лікарні» про відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я відмовлено у зв`язку з безпідставністю заявлених позовних вимог.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити , стягнути з Комунальної установи Теребовлянської районної ради “Теребовлянська центральна районна лікарня” 1 грн. моральної шкоди посилаючись на його не обгрунтованість та незаконність. Вказує на те, що суд під час розгляду справи однобічно оцінив докази, без об`єктивного врахування поданих нею доказів, а саме, надав перевагу висновку клініко-експетній комісії Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації та висновку експерта №60 від 21 липня 2019 року , в тому числі письмовим, які підтверджують різке погіршення стану її здоров`я через недбале ставлення до своїх обов`язків медичних працівників .
       У відзиві на апеляційну скаргу представник КНП Теребовлянської районної ради "Теребовлянська центральна районна лікарня" просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказує на те, що позивачка не довела наявності складу цивільного правопорушення, не надала доказів на підтвердження наявності моральних страждань, втрат немайнового характеру. Під час перебування на стаціонарному лікуванні в Теребовлянській ЦРЛ та в 4-му психіатричному відділенні Тернопільської обласної психоневрологічної лікарні, хвора ОСОБА_1 отримала позитивний результат, відновний період пройшов задовільно, за останніми даними, наявними у Теребовлянській ЦРЛ, ОСОБА_1 почувається добре.
       Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
       Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння їй моральної шкоди та її розміру, також недоведеним є факт заподіяння моральної шкоди саме з вини відповідача та наявність причинно-наслідкового зв`язку.        
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
       Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала на те, що ненадання їй вчасної медичної допомоги та незадовільне лікування зі сторони медичних працівників в період з 17 по 25 серпня 2016 року, вплинуло на якість наданої їй медичної допомоги, своєчасного встановлення об`єктивного діагнозу та призвело до загострення її здоров`я, що спричинило їй моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 01 грн.        
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 серпня 2016 року близько 18 год.00 хв. син позивачки ОСОБА_4 по телефону викликав медичних працівників Теребовлянської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги для надання ОСОБА_1 допомоги через різке погіршення її стану здоров`я. По приїзду медичних працівників по місцю проживання останньої, вони оглянули її та довели до її відома, як і до відома членів її сім`ї, що потреби в госпіталізації не має, порадили приймати медикаменти. 
       18 серпня 2016 року, ОСОБА_1 оглянула по місцю проживання - лікар психіатр. Лікар ОСОБА_5 прибула по місцю проживання ОСОБА_1 , оглянула її та довела до відома, що в госпіталізації не має необхідності і лише потрібно попити заспокійливе, на придбання якого вона виписала рецепт. Одночасно, лікар у телефонному режимі викликала медичних працівників швидкої допомоги щоб вони шляхом ін`єкції ввели в організм заспокійливий укол та укол від гіпертонії (тиску ), що ними було і зроблено в дообідню пору.
       18 серпня 2019 року ОСОБА_1 доставлено до меж закладу медичними працівниками Теребовлянської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги та проведено огляд черговим лікарем ОСОБА_6 з черговою медсестрою лікарні ОСОБА_7 . 
       В результаті огляду встановлено, що стан хворої ОСОБА_1 середньої важкості, ознак гострого порушення мозкового кровообігу не виявлено. В межах огляду ЕКГ обстеження показів до рентгенологічного обстеження, КТ головного мозку в ургентному порядку та проведено консультацію лікаря-невропатолога ОСОБА_8 в телефонному режимі. Враховуючи скарги хворої ОСОБА_1 , анамнез та об`єктивні дані встановлено попередній діагноз: Дисциркуляторна енцефалопатія II ст. Гіпертонічна хвороба І-ІІ ст., призначено ін`єкцію еглонілу 2,0 в/м., рекомендовано консультацію психіатра та проведення госпіталізації хворої ОСОБА_1 , яку запропоновано здійснити черговим лікарем ОСОБА_6 
        ОСОБА_1 та її рідні, від госпіталізації відмовилися. Факт відмови від госпіталізації черговою медсестрою ОСОБА_7 , всупереч вимогам внутрішніх нормативних актів Теребовлянської ЦРЛ, в журналі відмов від госпіталізації не було зареєстровано.
       В подальшому ОСОБА_1 отримувала стаціонарне лікування в Теребовлянській ЦРЛ та у період з 22.09.2016 року по 24.10.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні в 4-му психіатричному відділенні Тернопільської обласної психоневрологічної лікарні.
       За результатами розгляду заяви сина позивачки ОСОБА_1 . Міністерством охорони здоров`я було доручено Управлінню охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації провести клініко-експертну оцінку якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_1 в умовах Теребовлянської ЦРЛ.
       На виконання вищезазначеного доручення Міністерства охорони здоров`я Управлінням охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації створено клініко-експертну комісію Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації щодо проведення клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_1 в умовах Теребовлянської ЦРЛ.
       За результатами проведення клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_1 в умовах Теребовлянської ЦРЛ, комісія дійшла до висновків, що в організації надання медичної допомоги хворій ОСОБА_1 в Теребовлянській ЦРЛ допущені окремі недоліки, які не вплинули на якість надання медичної допомоги згідно з встановленим діагнозом. Між епізодами погіршення стану здоров`я ОСОБА_1 (11.05.2016 р. та 17.08.2016р.) немає причинно-наслідкового зв`язку, та як наявність ускладнення, "ішемічний інсульт", могло розкинутись у будь-який час при наявності патології. За недоліки в організації лікувально-діагностичного процесу і якості ведення медичної документації ОСОБА_8 і ОСОБА_6 оголошено догану" (лист Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації від 28.06.2017 р. № 0117- П-113-4/м-602/703).
       Згідно з ч.1,2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
       Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли неправомірні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
       Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.
       Складовими для відшкодування шкоди є: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вина. Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковим. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.
       Пунктами три та дев`ять Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
       Відповідно до ч.4 підсумків судово-медичної експертизи та висновку експерта № 60 від 21 липня 2019 року встановлено наступне: Стандарти медичної допомоги пацієнтам з ішемічним інсультом регламентовані Уніфікованим клінічним протоколом медичної допомоги, затвердженим наказом МОЗ України від 03 серпня 2012 р. № 602. "Про затвердження та впровадження медико- технологічних документів зі стандартизації медичної допомоги при ішемічному інсульті". Обстеження і лікування ОСОБА_1 в КУ ТРР "Теребовлянська центральна районна лікарня" в період її перебування на амбулаторному спостереженні з 17 по 25 серпня 2016 року і стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 25 серпня по 07 вересня 2016 року проводилось адекватно стану хворої та характеру захворювання.
       Таким чином, позивачці надавалась належна медична допомога .
       Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в позові про стягнення моральної шкоди та не взяв до уваги докази, які підтверджують різке погіршення стану її здоров`я через недбале ставлення до своїх обов`язків медичних працівників, колегія суддів не приймає до уваги як не обгрунтовані.
       Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 5 означеної постанови Пленуму Верховного Суду України, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.        
       Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
       Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідачами не надано ОСОБА_1 вчасної медичної допомоги та проведене незадовільне лікування зі сторони медичних працівників в період з 17 по 25 серпня 2016 року .        
       За результатами проведення клініко-експертної оцінки якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_1 в умовах Теребовлянської ЦРЛ, клініко-експертна комісія Управління охорони здоров`я Тернопільської обласної державної адміністрації дійшла до висновків, що в організації надання медичної допомоги хворій ОСОБА_1 в Теребовлянській ЦРЛ допущені окремі недоліки, які не вплинули на якість надання медичної допомоги згідно з встановленим діагнозом.
       З урахуванням того, що позивачем не доведено факт завдання їй шкоди здоров`ю внаслідок неналежного надання медичної допомоги відповідачами, відсутні неправомірні дії відповідачів, причинний зв`язок між погіршенням стану здоров`я позивача та неналежним наданням медичної допомоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.        
       Наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин.
       Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.
       Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       
       Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.
       Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Постанова складена 6 лютого 2020 року 

Головуюча        :                                                                 Г.М. Шевчук

Судді:                                                                          О.Я. Міщій

З.Є. Ткач