Ухвала
Іменем України
 
07 лютого 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 552/5615/19
провадження № 61-2473ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2020 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Драгомерецького М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року відкрито провадження у даній справі. Призначено підготовче судове засідання.
Не погодившись із зазначеною ухвалою ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати зазначену ухвалу та направити справу за встановленою підсудністю.
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року залишено без змін.
У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2020 року у вищевказаній справі, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до суду апеляційної інстанції для нового розгляду.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку щодо належного повідомлення апелянта про час та місце розгляду справи та розглянув справу за його відсутності. Крім того, ОСОБА_2 звертався до апеляційного суду з клопотанням про повернення матеріалів цивільної справи до суду першої інстанції, у зв`язку з наявністю нерозглянутих зауважень щодо неповноти здійснення фіксування судового засідання, яке Одеський апеляційний суд залишив зазначене клопотання без уваги.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.
 
Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
 
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (стаття 30 ЦПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
 
За змістом частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
 
Згідно з положеннями статті 181 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
 
Судами встановлено, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 заявлено вимоги про виселення та вселення, що є складовою частиною права власності, в даному випадку діють правила виключної підсудності, що регулюються статтею 30 ЦПК України.
 
Предметом позову є виселення та вселення у квартиру АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Приморського районного суду м. Одеси, тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відкрив провадження у справі з дотриманням правил територіальної підсудності. 
 
Встановивши, що ухвала суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам ЦПК України щодо правил територіальної підсудності справи, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про залишення ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року без змін.
 
Посилання касаційної скарги на те, що заявник не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання Верховний Суд відхиляє, оскільки заявником не доведено порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права щодо неналежного повідомлення особи про час і місце розгляду справи. 
 
Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення відповідача та вселення позивача, за касаційною скаргою ОСОБА_2 постанову Одеського апеляційного суду від 17 січня 2020 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик