П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  240/11501/19 
                                                                                                          Головуючий у 1-й інстанції: Гурін Д.М. 
                                                                                                          Суддя-доповідач:  Франовська К.С. 
27 лютого 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Франовської К.С. 
суддів:  Кузьменко Л.В.  Совгири Д. І. 
за участю:
секретаря судового засідання:  Ременяк С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними дій щодо відмови надати відповідь на звернення, зобов`язання  відповідача надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду йому інформацію щодо виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670, яким  Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи зобов`язано перерахувати кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання йому житла.
Позивач, окрім того, просив відшкодувати за рахунок Міністерства соціальної політики України на його користь моральну шкоду у розмірі 100 000 гривень, заподіяну неправомірними діями.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. Аргументуючи незгоду, зазначив, що вважає помилковими висновки суду про не публічність запитуваної інформації згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації" та про повторність звернення за Законом України "Про звернення громадян". Оскільки у відповідача існує обов`язок виконання судового рішення, то інформація щодо його виконання є публічною. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, що відповідач не надав інформації за попереднім зверненням щодо причин невиконання судового рішення. 

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує вимоги апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії та інвалідом І групи, про що свідчать посвідчення серії НОМЕР_1 і вкладка до нього № НОМЕР_2 та посвідчення .

Довідкою до акту огляду МСЕК серії ЖИА № 109509 від 25.02.2009 року  підтверджено, що перша група інвалідності позивача є причиною захворювання пов`язаного з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Довідка № 32255 А від 10.02.2002 року свідчить про те, що станом на 26 квітня 1986 року ОСОБА_1 проживав у м. Прип`ять Київської області і відповідно до Порядку був евакуйований у м. Коростень Житомирської області, яке, відповідно до Постанови КМ УРСР № 106 від 23.07.1991 року, віднесено до зони гарантованого добровільного відселення.

У 2010 році   ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, у якому просив визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, стягнути з відповідача на його користь 357 300 гривень для придбання однокімнатної квартири в місті Черкаси. Вимоги мотивував тим, що він, як ліквідатор аварії на ЧАЕС І категорії та інвалід І групи має право на отримання житла по переселенню протягом одного року з дня подання заяви, згідно п.10 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Вважає, що однокімнатну квартиру мав отримати протягом одного року від 20.08.2008 року, однак у зв`язку з бездіяльністю відповідача, а саме невиконанням посадовими особами відповідача своїх управлінських функцій у сфері забезпечення житлом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на час звернення до суду, не отримав. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача кошти на придбання житла  (справа № 2а-7873/10/0670) .

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано бездіяльність Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи щодо незабезпечення житлом ОСОБА_1 неправомірною, зобов`язано Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи перерахувати цільовим призначенням кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання житла ОСОБА_1  відповідно до положень ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". 

Вказана постанова набрала законної сили, на її виконання видано виконавчий лист № 2357/2011, який в подальшому пред`явлено ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для примусового виконання.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 21 березня 2016 р. у справі № 2а-7873/10/0670 здійснено заміну відповідача у справі правонаступником - Міністерством соціальної політики України.

Дана ухвала набрала чинності 06 травня 2016 року.

У відкритті апеляційного та касаційного провадження за поданими Міністерством соціальної політики скаргами, відмовлено .

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив змінити спосіб виконання судового рішення Житомирського окружного адміністративного суду по справі № 2а-7873/10/0670 від 28 січня 2011 року з "зобов`язання" відповідача - Міністерства соціальної політики України перерахувати за цільовим призначенням кошти в сумі 357300 грн. на рахунок Черкаської ОДА для придбання йому житла на "примусове стягнення" з відповідача - Міністерства соціальної політики України коштів в сумі 357300 грн., які перерахувати цільовим призначенням на рахунок Черкаської ОДА для придбання йому житла, відповідно до положень ст. 20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". В обґрунтування заяви вказував, що виконавчий лист № 2357 від 28.01.2011, виданий на виконання постанови суду в справі № 2а-7873/10/0670, неодноразово направлявся ним до відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України для виконання, проте до цього часу рішення суду не виконано. Заявник вважає, що постанова суду не виконується впродовж значного часу через те, що носить зобов`язальний характер, а тому просить суд змінити спосіб виконання судового рішення Житомирського окружного адміністративного суду по справі № 2а-7873/10/0670 на "примусове стягнення".

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2018 року ОСОБА_1 у задоволенні заяви - відмовлено.

Згідно листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 12.12.17 № П-29765, П-29839 слідує, що боржником - Міністерством соціальної політики України постанова суду в повному обсязі не виконана.
Невиконання судового рішення, зумовило численні звернення позивача до відповідача, -  Міністерства соціальної політики України, з вимогою надати інформацію щодо виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28.01.2011 року.

Правова позиція Міністерства соціальної політики полягає в тому, що на всі звернення ОСОБА_1 своєчасно надавались обґрунтовані відповіді, а листом від 27.03.2019 року відповідь дана Міністром А.Ревою . Ця відповідь є остаточною і листування з ОСОБА_1 припинено.
У відзиві на позов, відповідач вказав, що не є належним відповідачем у справі, оскільки  Міністерство надзвичайних ситуацій України кредиторську заборгованість в частині забезпечення ОСОБА_1 житлом, Міністерству соціальної політики України не передавало, що підтверджується Актом прийняття-передачі від 25.02.2014 року  та іншими документами (а.с.43,52).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повторно звернувся із запитом, який повторював зміст попереднього запита, тому відповідач правомірно не надав на нього відповідь, а роз`яснив, що відповідь із поставлених питань була надана 27 березня 2019 року.

Між тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував наступного.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Статтею 14 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) установлено, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України ( в редакції, чинній на момент постановлення судового рішення у даній справі) судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із частиною 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

У пункті 43 рішення по справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 вказано, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок суб`єкта владних повноважень виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили, незалежно від звернення стягувача до судових виконавців.
При цьому, колегія суддів зазначає, що суть поданої позивачем позовної заяви у даній справі щодо оскарження дій відповідача в частині відмови надати інформацію щодо виконання судового рішення,  відповідає вимогам заяви, що подається в порядку ст. 383 КАС України, оскільки стосується оскарження рішення суб`єкта владних повноважень - відповідача на виконання рішення суду у справі № 2а-7873/10/0670, яке набрало законної сили.
Отже, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вказаного судового рішення порушувалися її права, свободи чи інтереси, то вона повинна була звертатися до суду в порядку ст. 383 КАС України  із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Великої палати Верховного Суду викладеною в ухвалі від 20.06.2018 у справі №800/592/17, та правовою позицію Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.04.2019 у справі № 286/766/17.

Крім того, у Рішенні від 30.06.2009 у справі №16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 4 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак не надав належної оцінки обставинам справи, а тому оскаржене рішення суду слід змінити, змінивши його мотивувальну частину наведеними  мотивами відмови в задоволенні адміністративного позову.
    
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити  частково.
Рішення  Житомирського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року   змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову відповідно до мотивувальної частини постанови апеляційного суду. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Постанова суду складена в повному обсязі 02 березня 2020 року.

Головуючий	 	 	Франовська К.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Кузьменко Л.В.    Совгира Д. І.