Справа № 297/102/16-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       29 січня 2020 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача : Готри Т.Ю.,
суддів: Собослоя Г.Г., Кожух О.А., 
з участю секретаря судових засідань: Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Білоцерковця Юлія Степановича, на заочне рішення Берегівського районного суду від 25 лютого 2016 року, ухвалене суддею Драб В.І., 

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Свої вимоги банк обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору № MKD7GА0000000013 від 08.05.2008 відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 33 100 доларів США на термін до 08.05.2028.
Однак відповідачка  ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує, внаслідок чого у неї станом на 24.12.2015 утворилась заборгованість у розмірі 130 551,90 доларів США, з яких: 27 370,22 доларів США – тіло кредиту; 27 507,97 доларів США – проценти за користуванням кредитом;  6 643,98 доларів США – комісії за користування кредитом; 69 029,73 доларів США – пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором,
Посилаючись на наведене, банк просив стягнути з  ОСОБА_1 на свою користь заборгованість в розмірі 129 551,90 доларів США, що за службовим розпорядженням НБУ від 24.12.2015 курсу гривні до долара США становить 2 978 398, 18 грн, а також вирішити питання про судові витрати.

Заочним рішенням Берегівського районного суду від 25 лютого 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.     
         Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MKD7GА0000000013 від 08.05.2008 у розмірі 129 551,90 доларів США, що за курсом 22,99 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.12.2015 становить 2 978 398,18 грн, з яких: 27 370,22 доларів США – тіло кредиту; 27 507,97 доларів США – проценти за користуванням кредитом;  6 643,98 доларів США – комісії за користування кредитом; 68 029,73 доларів США – пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором, а також стягнуто з неї на користь банку 44 675,97 грн судових витрат.

У січні 2019 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Білоцерковця Ю.С. подала до місцевого суду заяву про перегляд зазначеного заочного рішення суду.

Ухвалою Берегівського районного суду від 8 лютого 2019 року згадану заяву про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 – адвокат Білоцерковець Ю.С. просив скасувати це заочне рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову банку відмовити. 
Вказув на те, що позовну заяву банком подано з пропуском строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Посилався, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи адресованими їй поштовими конвертами, які повернулися до суду за закінченням строку зберігання, а тому вона не змогла реалізувати своє право подати заяву про застосування строків позовної давності до ухвалення судом рішення. Водночас в апеляційній скарзі заявляє про застосування строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК (правонаступник – ПАТ КБ «ПриватБанк») просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін. Зазначав, що банк звернувся до суду в межах строків позовної давності, оскільки кредитний договір діє до 08.05.2028, та позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом першої інстанції рішення.

У судовому засіданні представник відповідачки  ОСОБА_1 – адвокат Білоцерковець Ю.С. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав наведених у ній.
Представник АТ КБ "ПриватБанк" Дурдинець Р.Ю. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно з пункту 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачкою ОСОБА_1 було порушено умови кредитного договору, зокрема вона належно не виконувала свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування ним, тому вимога банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 129 551,90 доларів США підлягає задоволенню.
Проте апеляційний суд повністю з висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки такого суд дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.
Судом установлено, що 08.05.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № MKD7GА0000000013 від 08.05.2008 за яким відповідачка отримала кредит у розмірі 33 100 доларів США на термін до 08.05.2028.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 «Позика. Кредит. Банків-ський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 8 травня 2028 року. 
З огляду на розрахунок заборгованості за договором, відповідачка ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконувала. Останній платіж нею було здійснено 20.08.2009 по сплаті 717,42 доларів США відсотків за користування кредитом, пені 180,91 доларів США і комісії в розмірі 88,33 доларів США. Після цього відповідачка кредит та відсотки за кредитом не сплачувала (а.с. 5-7).
ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду із зазначеним позовом звернулося у січні 2016 року, тобто понад 6 років після сплати відповідачем останнього платежу. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 указував на те, що позов банком подано з пропуском строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Зазначав, що відповідачка не була належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, а тому не змогла реалізувати своє право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення. Тому в апеляційній скарзі порушується питання про застосування строку позовної давності.
Колегія суддів уважає, що заява представника ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності в суді апеляційної інстанції підлягає розгляду, оскільки відповідачка про дату, час і місце розгляду справи не була належним чином повідомлена так як, до суду повернувся конверт разом із копією позовних документів і повернулося без вручення рекомендоване повідомлення поштового відправлення (а.с. 27-28), та в матеріалах справи відсутні докази про сповіщення її про судовий розгляд і, як наслідок, судом ухвалено заочне рішення. Водночас апеляційний суд ураховує висновки, які містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 200/11343/14-ц.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду, зокрема зазначено, що суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.
Згідно з вимогами ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде установлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до ч.4 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У постановах від 30 вересня 2015 року в справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року в справі № 6-1374цс17 Верховний Суд України констатував, що суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності, оскільки стаття 267 ЦК України закріплює норму матеріального права, а нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, згідно з висновком Верховного Суду України може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.
Заразом Велика Палата Верховного Суду вважає, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній рішення, відповідач управі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.
З огляду на вказане та з метою ефективного гарантування права на справедливий суд Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.
Як зазначалося вище сторони встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів.
Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.
Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Колегія суддів установила, що відповідачка ОСОБА_1 припинила виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту та відсотків за користування ним з 20 серпня 2009 року, в той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся у січні 2016 року.
Водночас відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. 
Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини 1, 3 ст. 264 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
Так, сторонами кредитного договору від 08.05.2008 було збільшено строк позовної давності, і такий згідно з умовами п.5.5 договору, по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, встановлено тривалістю в п`ять років (а.с.136-142).
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України).
У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У справі, яка переглядається, апеляційним судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язана здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.
Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.
Відтак оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця за попередній місяць, а так само і процентів, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. 
Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.
Аналогічні висновки містяться і в постановах Вищого господарського суду України від 12 грудня 2012 року та від 7 березня 2013 року.
Матеріалами справи установлено, що відповідачка  ОСОБА_1  своїх зобов`язань за договором зі сплати щомісячних платежів з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом не виконує з 20 серпня 2009 року. Банк до суду з цим позовом  звернувся у січні 2016 року. Проте строк виконання зобов`язань за указаним вище кредитним договором встановлено до 08.05.2028 року (п.8.1 кредитного договору). Тобто строк виконання зобов`язань за договором не сплив. А тому враховуючи   збільшений сторонами кредитного договору строк позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки –пені, який згідно з п.5.5 кредитного договору встановлено тривалістю в п`ять років, колегія суддів уважає, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню, а саме в межах п`ятирічного строку позовної давності до дня звернення банку до суду з цим позовом (за період з січня 2011 року по січень включно 2016 року) шляхом стягнення з ОСОБА_1  на користь банку кредитної заборгованості в розмірі 55 891,87 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом – 26 552,36 доларів США (25 921,83 доларів США – залишок поточної заборгованості, 630,53 доларів США – залишок простроченої заборгованості), заборгованості по процентам за користування кредитом - 19 214,71 доларів США (27 507,97 – 8 293, 26=19 214,71), заборгованості по комісії за користування кредитом – 5 124, 8 доларів США (6 643,98-1 519,18=5 124, 8) та пені в розмірі 5 000 доларів США, розмір якої апеляційним судом визначено відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, оскільки розмір пені, який просить стягнути банк в сумі 68 029,73 доларів США, значно перевищує розмір збитків, а тому такий підлягає зменшенню до 5 000 доларів США.
У решті вимог, за спливом строку позовної давності, слід відмовити.
З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково.
Згідно зі ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») пропорційно задоволеним позовним вимогам сплачений судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 19 273,21 грн, враховуючи, що банком було сплачено судовий збір в сумі 44 675,97 грн (а.с.1), де 1% становить 446,759; сума, яку просив стягнути банк 129 551,90 доларів США, тоді як судом задоволена сума 55 891,87 доларів США, що становить 43,14% від ціни позову (129 551,90 – 100% ціни позову; 1% - 1 295,51; 55 891,87:1 295,51 = 43,14%; 43,14% х 446,75 (1% ціни позову) =19 272,79 грн.)

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Білоцерковця Юлія Степановича задовольнити частково. 

Заочне рішення Берегівського районного суду від 25 лютого 2016 року – скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 55 891,87 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом – 26 552, 36 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 19 214,71 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом – 5 124,8 доларів США та пені в розмірі 5 000 доларів США.

У решті вимог відмовити. 

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати в розмірі 19 272,79 гривень. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: Судді: