Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 758/1501/19
Провадження № 51-596 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018100070004914, 
встановив:
За вироком Подільського районного суду м. Києва від 1 липня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                               громадянина України, котрий народився у с. Тамиш Очамчирського району Абхазія Грузія, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання                   у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання                            з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що                   він 26 грудня 2018 року, приблизно о 12:15, перебуваючи на вул. Вишгородська 45  у м. Києві, відчинив водійські двері автомобіля марки «Hyundai Veracruz», державний номерний знак НОМЕР_1 , звідки таємно викрав належне                     ОСОБА_6 майно, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 188113,30 грн. Після чого зник з місця вчинення злочину та розпорядився викраденим на власний розсуд.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що положення ст. 75 КК до ОСОБА_5 застосовано неправильно, що в свою чергу призвело до м`якості призначеного йому покарання.               В порушення вимог ст. 419 КПК, залишивши вирок місцевого суду без зміни, апеляційний суд вказаних доводів прокурора належним чином не перевірив, ґрунтовних відповідей на них не дав, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.  
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових  злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності                та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,              їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. 
Вирішення судом питання про призначення  ОСОБА_5  покарання ґрунтується   на наведених вимогах. 
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд належним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується посередньо, визнав вину, обставини, що пом`якшують покарання – щире каяття, відсутність обставин що його обтяжують,   а тому правильно призначив йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
При цьому, врахувавши, що ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності притягується вперше, має стійкі соціальні зв`язки, відшкодував завдану шкоду потерпілому в повному обсязі, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без позбавлення волі, а тому на підставі ст. 75 КК звільнив від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
Призначене ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не убачає. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі прокурора.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляції прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги,  та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам               ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Переконливих доводів, які би спростовували висновки місцевого й апеляційного судів в частині призначення покарання, а також свідчили б про можливість виправлення засудженого лише в умовах позбавлення волі, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень                  не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2                 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                           ОСОБА_3