ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«11» лютого 2020 року
м. Харків
справа № 646/8321/18-ц
провадження № 22ц/818/1156/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Бровченка І.О., Яцини В.Б.,
учасники справи: 
позивач – Акціонерне товариство «Акцент-Банк», 
відповідач – ОСОБА_1 , представник відповідача – Тетельбаум Д.М.,
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2019 року в складі судді Янцовської Т.М.
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року засобами поштового зв`язку Акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № АВН0F9130640178 від 24 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8999,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», Тарифами складає між ним і банком кредитно-заставний договір.

Відповідач був ознайомлений і згоден з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». Банком надана повна інформація про умови кредитування, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Згідно умов укладеного договору договір складається з заяви позичальника та Умов надання кредиту фізичним особам.

Вказав, що відповідач в порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 04 вересня 2018 року має заборгованість перед банком в розмірі 33 107,55 грн, яка складається з заборгованості за кредитом – 8999,00 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом – 11,57 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом – 7343,28 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 14 700,96 грн, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) – 500,00 грн, штраф (процентна складова) – 1552,74 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № АВН0F9130640178 від 24 грудня 2015 року в розмірі 33 107,55 грн станом на 04 вересня 2018 року, яка складається з заборгованості за кредитом – 8999,00 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом – 11,57 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом – 7343,28 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 14 700,96 грн, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) – 500,00 грн, штраф (процентна складова) – 1552,74 грн та судові витрати в розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2019 року в задоволенні позову Акціонерному товариству «Акцент-Банк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство «Акцент-Банк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь банку судові витрати, пов`язані з поданням даної апеляційної скарги в розмірі судового збору.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав вимоги позову. При цьому зазначив, що банк не повинен доводити факт отримання відповідачем товару, оскільки між ним та банком укладено кредитний договір, а не договір купівлі-продажу товару; що в заяві позичальника зазначено, що відповідач підтверджує факт отримання товару, а магазин йому б не видав товар без отримання коштів від банку; що суми, які зазначені як в довідці про умови кредитування, так і в заяві позичальника, не різняться, та ця довідка не є частиною кредитного договору, а підтвердженням виконання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» щодо роз`яснення відповідачу умов кредитування.

24 січня 2020 року та 31 січня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли заяви про залишення апеляційної скарги без руху, які не підлягають задоволенню, оскільки ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року вже вирішено питання щодо відкриття апеляційного провадження, яку ОСОБА_1 отримав 23 січня 2020 року. В ній, зокрема, зазначено, що апеляційна скарга оформлена відповідно до вимог статті 356 ЦПК України та підстав для залишення апеляційної скарги банку без руху не вбачається. Тому, ці заяви судова колегія розцінює як пояснення. 

04 лютого 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 через його представника надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав апеляційну скаргу необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. При цьому зазначив, що позивачем не доведено факт надання відповідачу кредиту, що є підставою для відмови в задоволенні позову. 

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що між сторонами був укладений кредитний договір.

Проте, з таким висновком суду неможливо погодитись, виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк  або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 грудня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитно - заставний договір № АВН0F9130640178 шляхом підписання заяви позичальника про приєднання  до Умов та Правил, а також Тарифів банку у Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк».

За змістом статті 1056 - 1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 8999,00 грн строком на 24 місяця з 24 грудня 2015 року по 23 грудня 2017 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % річних та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 305,7 грн. Також, позичальник при здійсненні погашення за кредитом сплачує банку за розрахунково-касове обслуговування платню в розмірі, встановленому в Умовах та Правилах банку. Зазначено, що погашати заборгованість за кредитним договором відповідач мав щомісячними платежами в сумі по 681,40 грн. При цьому період сплати визначений з «25» по «28» число кожного місяця.

Відповідно до пункту 10 цього договору кредит надається позичальнику на оплату телевізора «Samsung UE32j5530» вартістю 10 394,01 грн шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфи Трейд».

Згідно пункту 11 цього договору сума авансового внеску за товар, який сплачується за рахунок власних коштів позичальника становить 1500,00 грн.

Пунктом 12 цього договору передбачено, що сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг зазначена в довідці про умови кредитування, яка є невід`ємною частиною цієї заяви. Платежі з повернення кредиту, сплати відсотків за його використання та інших платежів за цією заявою здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах, в порядку та на умовах, що зазначені в заяві та відповідно до графіку платежів, який є невід`ємним додатком до цієї заяви. Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується предметом застави, складає 16 353,75 грн.

Пунктами 13 та 15 цього договору передбачено, що при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в заяві та Умовах і Правилах понад 210 днів щодо зобов`язань, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 211 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 211 дня порушення вважається простроченою. При порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та Правилах за кожен день прострочки.

Крім відсотків, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг передбачають стягнення неустойки (штрафу, пені), що відповідно до статті 549 ЦК України може бути грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Розмір неустойки встановлюється договором або актом цивільного законодавства (стаття 551 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Як вбачається з заяви позичальника № АВН0F9130640178 відповідач отримав споживчий кредит на придбання телевізора «Samsung UE32j5530», умови надання якого врегульовані пунктом 2.7.4 розділу «Розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг у Публічному акціонерному товаристві «Акцент-Банк».

Згідно пунктом 2.7.4.1.1 розділу «Розстрочка» Умов та Правил надання банківських послуг банк зобов`язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок торгово - сервісного підприємства. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагорода, розмір щомісячного платежу і період сплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт і банк укладають кредитно - заставний договір. Розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним процентним ставкам. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди в обумовлені в заяві терміни.

Пунктами 2.7.4.2.2.2, 2.7.4.2.2.3, 2.7.4.2.2.4 Умов та Правил передбачено, що позичальник зобов`язався погашати кредит в порядку та строки визначені в заяві; сплачувати проценти за користування кредитом згідно з заявою і пунктом 2.7.4.3.1 цих Умов та Тарифів. Повну оплату відсотків за користуванням кредитом позичальник зобов`язався здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту та сплатити банку винагороду у строки та розмірі згідно Тарифів, заяві та Умов.

Пунктом 2.7.4.2.2.9 Умов та Правил передбачено, що позичальник зобов`язався повністю повернути кредит до дати, вказаній в заяві. При непогашення кредиту в строки, вказані в заяві, заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нараховується пеня відповідно до пункту 2.7.4.5.1 цих Умов з дати виникнення простроченої заборгованості.

Згідно пункту 2.7.4.5.1 Умов та Правил у разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитом позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочення, але не менше 1 грн.

Пунктом 2.7.4.5.3 Умов та Правил передбачено, що при порушенні позичальником термінів платежів за кожним з грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 90 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500,00 грн + 5 % від суми заборгованості.

Як вбачається з довідки про умови кредитування банку та сукупну вартість споживчого кредиту від 24 грудня 2015 року банк проінформував ОСОБА_1 про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, зокрема, про те, що вартість товару - 10 499,00 грн, перший внесок - 1500,00 грн, строк кредиту - 24 місяця, сума кредиту - 8999,00 грн, винагорода за надання фінансового інструменту (одноразово) - 0,00%, процентна ставка за кредитом нараховується на залишок суми кредиту - 0,12%, ефективна процентна ставка - 87,54%, сума платежів за розрахунковий період - 16 353,75 грн, абсолютне значення подорожчання кредиту - 7354,75 грн.

Таким чином, штрафні санкції встановлено тільки Умовами та Правилами надання банківських послуг, які відповідачу не були відомі, оскільки він їх не підписував. Відповідач підписав заяву позичальника від 24 грудня 2015 року та довідку, в якій викладено умови кредитування. 

Як вбачається з матеріалів справи за розрахунком банку станом на 04 вересня 2018 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком в розмірі 33 107,55 грн, яка складається з заборгованості за кредитом – 8999,00 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом – 11,57 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом – 7343,28 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 14 700,96 грн, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) – 500,00 грн, штраф (процентна складова) – 1552,74 грн.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності щодо стягнення з нього пені та штрафів.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність щодо неустойки (пені та штрафу).

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії договору, скільки з певними фактами, які свідчать про порушення прав особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, відповідно до якого, якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, а відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

За умовами кредитно-заставного договору погашення заборгованості за договором здійснюється щомісяця у період сплати з 24 по 28 число кожного місяця. Відповідно до пункту 2 цього договору строк кредиту 24 місяця з 24 грудня 2015 року по 23 грудня 2017 року включно.

Отже, останній платіж позичальник мав сплатити не пізніше 23 грудня 2017 року і саме з цієї дати відраховується трирічна позовна давність за останнім платежем, яка мала спливти 23 грудня 2020 року.

Банк із цим позовом до суду першої інстанції звернувся засобами поштового зв`язку 21 листопада 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Таким чином, заява ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності щодо неустойки задоволенню не підлягає.

Однак, розраховуючи суму заборгованості, позивач не звернув увагу на те, що як в заяві позичальника від 24 грудня 2015 року, так і в довідці про умови кредитування відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості у вигляді неустойки (пені, штрафів), банк посилався на Тарифи та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Публічному акціонерному товаристві «Акцент-Банк», як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в Публічному акціонерному товаристві «Акцент-Банк», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Умовами ознайомився відповідач і з ними погодився, підписуючи заяву позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку та довідку про умови кредитування, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим банком в період з часу виникнення спірних правовідносин (24 грудня 2015 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (поштою 21 листопада 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника та довідці про умови кредитування домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в заяві позичальника та довідці про умови кредитування, які безпосередньо підписані відповідачем, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у банку, який є в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 грудня 2015 року шляхом підписання заяви позичальника та довідки про умови кредитування. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вказані обставини свідчать про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» суми заборгованості нарахованої пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором – 14 700,96 грн, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) – 500,00 грн, штраф (процентна складова) – 1552,74 грн у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у заяві позичальника від 24 грудня 2015 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509  ЦК  України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі, сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11   Закону  України  від 12  травня   1991   року  №   1023 -XII  «Про  захист  прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1  Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема, у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору із ОСОБА_1 . Акціонерне товариство «Акцент-Банк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19), у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 229/1953/16-ц (провадження № 61-32390св18), 21 серпня 2019 року у справі № 643/5386/17-ц (провадження № 61-2699св18), 16 серпня 2019 року у справі № 595/290/17-ц (провадження № 61-29972св18) тощо.

В укладеному між сторонами кредитному договорі від 24 грудня 2015 року у вигляді заяви позичальника та довідки, підписаної сторонами, зазначено, що відсоткова ставка (фіксована) становить 0,12 % річних.

Таким чином, Акціонерним товариством «Акцент-Банк» на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту і процентів надано відповідні докази, зокрема, заява позичальника та довідка, розрахунок заборгованості, а також копію меморіального ордеру № HSAVF1224BLDOR від 24 грудня 2015 року, з якого вбачається, що банк у відповідності до пункту 10 заяви позичальника № АВН0F9130640178 від 24 грудня 2015 року перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфі Трейд» грошові кошти в розмірі 8999,00 грн. Ці докази відповідачем не спростовано.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку Акціонерному товариству «Акцент-Банк» не повернуті, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 8999,00 грн та заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 11,57 грн.

Разом з тим вимоги банку щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісією за користування кредитом задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції на час виникнення спірних правовідносин до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/25972/14-ц (провадження № 61-433св17), 20 березня 2019 року у справі № 130/904/16-ц (провадження № 61-16542св18), 28 серпня 2019 року у справі № 343/557/15-ц (провадження № 61-23026св18) тощо.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»  споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»  відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року  № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті  1, статті  11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року  № 39/248, на які посилався Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України  від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладання кредитного договору тощо).

Пунктом 5 заяви позичальника передбачено, що позичальник сплачує банку щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 305,97 грн, що призводить до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Таким чином, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 8999,00 грн та заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 11,57 грн.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, а позовні вимоги задоволено на 27,22%, тому судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 479,62 грн (27,22% від 1762,00 грн) та апеляційної скарги в розмірі 784,34 грн (27,22% від 2881,50 грн), а всього 1263,96 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» - задовольнити частково.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2019 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» 9010, 57 грн заборгованості за кредитним договором № АВН0F9130640178, укладеним між  Акціонерним товариством «Акцент-Банк» та ОСОБА_1  24 грудня 2015  ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 8999,00 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 11,57 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» 1263,96 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                  І.О. Бровченко

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 11 лютого 2020 року.