П О С Т А Н О В А

  І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Справа № 22-420                                                Головуючий у1-й інстанції - Кошель Л. М.
Унікальний № 357/5808/19                                                             Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
 
                    за участю секретаря                           Пузикової В. В.
                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» про стягнення грошових коштів не виплачених при звільненні,-
 
у с т а н о в и л а:
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила в суд позов до Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» про стягнення грошових коштів, не виплачених при звільненні, в якому просила  стягнути з відповідача компенсацію за невикористану додаткову відпустку в сумі 37 579 грн 35 коп. та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 192 785 грн 78 коп. (а.с.2-6).
Позов обґрунтовувала тим, що  вона у період з 05 липня 2013 року до 29 грудня 2017 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг». При звільненні позивачці не виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку в сумі 37 579 грн 35 коп.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2019 року позов задоволено частково. Суд стягнув з державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки у розмірі 26 700 грн 60 коп. В іншій частині позову відмовлено.
 
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи,  порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити у повному обсязі (а.с.77-84). 
У своєму відзиві на апеляційну скаргу т. в. о. директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» Карпенко Л. О. вказує, що фактично ОСОБА_1 працювала в ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» з 06 вересня 2017 року по 29 грудня 2017 року. Решту часу вона була штатним працівником Концерну «Військторгсервіс» та лише виконувала обов`язки директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» за дорученням основного місця роботи. Даних про укладання контракту із ОСОБА_1 , як з директором ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» підприємство не має, копію контракту до суду ОСОБА_1 не подавала. Тому відповідач просив апеляційний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги із одночасним скасуванням оскаржуваного рішення повністю (а.с.104-106). 
 
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення учасників справи: представника ОСОБА_1 , адвоката Дмитраш В. К., яка підтримала апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити; т. в. о. директора ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» Карпенка Л. О., який заперечував проти апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає  частковому задоволенню  з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено, що 05 липня 2013 року на ОСОБА_1 покладено обов`язки директора державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» до укладення контракту з новим керівником, що підтверджується Наказом Міністерства оборони України № 27-ДП.
Відповідно до Наказу № 14-К ДП МОУ «Білоцерківський військторг» від 06 вересня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду заступника директора з 06 вересня 2017 року.
Наказом № 22-К від 29 грудня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України та виплачено їй компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 133 дні, за період з 05 липня 2013 року  до 29 грудня 2017 року.
ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усиновила цю дитину та являється одинокою матір`ю, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.13 СК України № 00010650882 від 19 червня 2012 року.
За час роботи у ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» ОСОБА_1 правом на додаткову відпустку, як матір, яка виховує усиновлену дитину без батька, не користувалась.
При звільненні, ОСОБА_1 не виплачено компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку.
У період з грудня 2016 року по грудень 2017 року ОСОБА_1 відпрацювала 354 дні із середнім заробітком 445 грн 01 коп., що підтверджується розрахунком. При цьому, кількість днів невикористаної додаткової відпустки за період 01 січня 2014 року по 29 січня 2017 року складає 60. Тому, сума компенсації за невикористану додаткову відпустку складає 26 700 грн 60 коп. (445,01 х 60). 
За встановлених обставин, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що надана ОСОБА_1 на підтвердження факту звернення до відповідача із заявами про виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової соціальної відпустки заява від 08 січня 2019 року не має підтвердження надсилання її відповідачу. Сама заява не містить вхідного номеру ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» чи іншого доказу на підтвердження позивачем чи отримання підприємством зазначеної заяви.
          Додані ОСОБА_1 до заяви від 04 квітня 2019 року, адресованій ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг», докази її прийняття відділенням поштового зв`язку відхилені районним судом, оскільки ОСОБА_1 визначила отримувачем листа фізичну особу ОСОБА_3 , а не ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг». 
          За таких обставин районний суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_1 не подавала до ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» заяви про виплату компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за правилами ст. 116 КЗпП України, то у діях підприємства відсутня вина в невиплаті позивачці компенсації за невикористану додаткову відпустку, а відтак, у відповідача не виник обов`язок виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст.117 КЗпП України. 
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що указані висновки районного суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом порушені встановлені ст.89 ЦПК України правила оцінки доказів та невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 116-117 КЗпП  України.
 
          За змістом ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», жінці, яка працює і, зокрема, яка усиновила дитину, одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Згідно ст. 182-1 КЗпП України жінці, яка працює і, зокрема, яка усиновила дитину, одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Зазначена у частині першій цієї статті відпустка надається понад щорічні відпустки, передбачені статтями 75 і 76 цього Кодексу, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переноситься на інший період або продовжується у порядку, визначеному статтею 80 цього Кодексу.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (ст. 24 КЗпП України).
          Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст.117 КЗпП України).
Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положення ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 2371 КЗпП України роз`яснив, що згідно ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, а саме: в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.
В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
            
Як свідчать матеріали даної справи і було вже зазначено вище,  ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усиновила цю дитину та являється одинокою матір`ю, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.13 СК України № 00010650882 від 19 червня 2012 року (а.с.12).
Тому ОСОБА_1 відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про відпустки» мала право на додаткову соціальну відпустку за двома обставинами, оскільки одночасно є одинокою матір`ю та усиновлювачем.
Указана додаткова відпустка згідно з вимогами ст. 20 Закону України «Про відпустки» надається понад щорічну, передбачену ст.6 цього Закону.
Відповідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Згідно п. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
У даному випадку при звільненні ОСОБА_1 отримала лише компенсацію за 133 дні невикористаної основної щорічної відпустки за період з 05 липня 2013 року до 29 грудня 2017 року (а.с.16).
Відповідач визнав право позивача на отримання компенсації за 60 днів додаткової оплачуваної відпустки за період з 01 січня 2014 року до 29 грудня 2017 року (15 днів за кожен рік) у розмірі 26 700 грн. із розрахунку середньоденного заробітку 445 грн. 01 коп. (а.с.65).  
Однак, ураховуючи положення ст. 19 Закону України «Про відпустки» та ст. 182-1 КЗпП України щодо  наявності кількох підстав для надання додаткової відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів, ОСОБА_1 за період роботи у ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» з 05 липня 2013 року до 29 грудня 2017 року було не використано 76 днів додаткової відпустки, а саме: за період з 05 липня 2013 року до 04 липня 2014 року - 17 днів;  за період з 05 липня 2014 року до 04 липня 2015 року - 17 днів; за період з 05 липня 2015 року до 04 липня 2016 року - 17 днів; за період з 05 липня 2016 року до 04 липня 2017 року - 17 днів; за період з 05 липня 2017 року по 29 грудня 2017 року - 8 днів (пропорційно до відпрацьованого часу). Тому аргументація позивача про те, що вона має право на додаткову відпустку за п`ять років, відхиляється апеляційним судом як необґрунтована.  
Висловлена під час апеляційного розгляду аргументація відповідача про те, що ОСОБА_1 , має право на додаткову відпустку лише за відпрацьовані неповних чотири місяці, також відхиляється апеляційним судом, оскільки, рішення суду відповідачем не оскаржується, під час розгляду справи у районному суді відповідач визнав позов в частині сплати компенсації за невикористані 60 днів додаткової невикористаної відпустки, а за правилами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З наявного у матеріалах справи розрахунку середньої заробітної плати для нарахування компенсації за невикористану додаткову відпустку ОСОБА_1 убачається, що її середній заробіток становить 445 грн 01 коп. (а.с. 65). З урахуванням викладених обставин колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» на користь позивача компенсації  за 76 днів невикористаної нею додаткової соціальної відпустки у розмірі 33 820 грн 76 коп. (445,01 х 76).
 
Згідно  зі ст. 117 КЗпП України виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, проводиться за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оскільки станом на день перегляду справи ДП МОУ «Білоцерківський військовий торг» не провело з ОСОБА_1 повного розрахунку, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому, відповідно до правових позицій, висловлених Верховним Судом України у постановах від 23 грудня 2015 року  у справі № 6-837цс15 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.
При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.
          Отже, суд має право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, таке право залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.
          У даній справі роботодавець не провів із позивачем повного розрахунку при звільненні і повинен нести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України, однак, як правильно встановлено районним судом, позивач, отримавши розрахунок, протягом тривалого часу не оспорювала виплачену їй суму, із заявою про виплату компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки на адресу т. в. о. директора підприємства звернулася лише у січні 2019 року, тобто через рік після звільнення (а.с.18-20).     
           За таких обставин, ураховуючи вимоги розумності та справедливості, апеляційний суд вважає, що заявлений позивачем до стягнення розмір компенсації за 323 робочих дні затримки розрахунку в сумі 192 785 грн. 78 коп., виходячи з принципу пропорційності, підлягає зменшенню до розміру невиплаченої компенсації  за невикористані дні додаткової соціальної відпустки в сумі 33 820 грн. 76 коп.
 
За правилами ч.1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на викладене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
 
При ухваленні нового рішення про часткове задоволення позову відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача у дохід держави підлягає стягненню 4 802 грн 50 коп. судового збору за мінімальною ставкою за подання позовної заяви та апеляційної скарги (1 921 + (1921 х 150%)) позивача, звільненого від сплати судового збору. 
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
 
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
 
Стягнути Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» (Код ЄДРПОУ 08358735, місцезнаходження: 09100 Київська область, м. Біла Церква, вул. Матросова, 17) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) компенсацію за 76 днів невикористаної соціальної відпустки у розмірі 33 820 (тридцять три тисячі вісімсот двадцять) гривень 76 копійок та 33 820 (тридцять три тисячі вісімсот двадцять) гривень 76 копійок середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а всього: 67 641 (шістдесят сім тисяч шістсот сорок одну) 52 копійки (сума визначена без відрахування податків, зборів та обов`язкових платежів).
 
Стягнути з Державного підприємства Міністерства оборони України «Білоцерківський військовий торг» (Код ЄДРПОУ 08358735, місцезнаходження: 09100 Київська область, м. Біла Церква, вул. Матросова, 17) у дохід держави судовий збір у розмірі 4 802 (чотири тисячі вісімсот дві) гривні 50 копійок.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови складений 02 березня 2020 року.

Головуючий                                                                                А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                            Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома