Єдиний унікальний номер 236/2994/19 
Номер провадження 22-ц/804/104/20        

Донецький апеляційний суд

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року                        
м. Бахмут
Справа № 236/2994/19
Провадження № 22-ц/804/104/20

Донецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з  розгляду цивільних справ:       Біляєвої О. М. (суддя-доповідач),         Будулуци М. С.,       Папоян В. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач  - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянув у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського  міського суду Донецької області в складі судді Саржевської І. В. від 26 вересня 2019 року, ухвалене   у м. Лимані Донецької області, дата складення повного судового рішення – 01 жовтня 2019 року, 
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних звільненому працівникові сум.
Позов мотивовано тим, що позивач працювала на посаді бухгалтера у виробничому підрозділі «Луганська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року перейменоване в Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі –   АТ «Українська залізниця»).  
Посилаючись на те, що відповідач у день звільнення працівника не провів повний розрахунок, позивач просила стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця»     17 771 грн 06 коп. нарахованої, але невиплаченої за період з 01 березня 2017 року по                      17 липня 2017 року заробітної плати.
Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від  26 вересня 2019 року позов задоволений.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь                  ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 17 771 грн 06 коп. без утримання передбачених законом податків та зборів. 
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення мотивовано тим, що відповідач на порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника не виплатив всі суми, що належать їй від  підприємства, а тому позовні вимоги про стягнення 17 771 грн 06 коп. заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню. 
У жовтні 2019 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд безпідставно стягнув суму з відповідача на підставі поданих позивачем доказів, які не є первинними документами і не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством; при цьому не врахував, що за першу половину березня 2017 року позивачу виплачено заробітну плату у сумі 1 782 грн 27 коп. За інший період нарахування заробітної плати не здійснювалось, оскільки  АТ «Укрзалізниця» не мало можливості перевірити факт виконання позивачем трудових обов`язків через існування форс-мажорних обставин і припинення здійснення господарської діяльності структурного підрозділу, який знаходиться у м. Луганськ, тобто на непідконтрольній українській владі території. 
На час перегляду справи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка 20 січня 2020 року отримала копію ухвали про відкриття провадження разом з копією апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами, не надійшов. 
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 24 червня 2016 року ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера у виробничому підрозділі «Луганська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16 березня 2017 року № 58-ДН встановлено початок простою не з вини працівника з 20 березня 2017 року.
Наказом від 17 липня 2017 року № 1410-ОС позивач з 17.07.2017 звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з виплатою компенсації за 11 невикористаних днів щорічної відпустки та одноразової грошової допомоги в розмірі середнього місячного заробітку.
Позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати з березня по липень    2017 року подані копії: розрахункових листів (табуляграми), довідки про розмір нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за підписом заступника начальника та головного бухгалтера, табелів обліку використання робочого часу, журналу простою контори ПЧ-15 виробничого підрозділу «Луганська дистанція колії» тощо.
Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення  відповідачем прав працівника при звільненні, зокрема на отримання належних їй сум, а тому задовольнив позовні вимоги.
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Частиною третьою статті 43 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Частина перша статті 116 КЗпП України визначає,  що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.
Відповідно до ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.
Згідно з матеріалами справи (копією трудової книжки), з 07 грудня 2007 року             ОСОБА_1 працювала на різних посадах, у тому числі з 31 травня 2010 року, бухгалтером в Луганській дистанції колії Державного підприємства (далі – ДП) «Донецька залізниця».
24 червня 2016 року Луганська дистанція колії ДП «Донецька залізниця» реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Луганська дистанція колії» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (наказ Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 15 квітня 2016 року № 303, наказ з особового складу про продовження трудових відносин № 01/ос від 24.06.2016)             (ас. 8-9). 
Наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від    16 березня 2017 року № 58-ДН (відповідно до наказу в.о.начальника регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»  від 15.03.2017 № 384-Н) встановлено працівникам, в тому числі ОСОБА_1 , початок простою не з вини працівника з 0:00 год. 20 березня 2017 року з оплатою часу простою з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи. Явка всіх працівників на робочі місця  під розпис у Журналі обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої, є обов`язковою (ас. 10). 
Згідно з табелями обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року, які підписані секретарем ОСОБА_2 , заступником начальника дистанції колії Приходько І. І., головним бухгалтером Федоровою Т. М., помічником начальника з кадрових питань ОСОБА_3 , щодо ОСОБА_1 (табельний  № 0007) є відмітки про явки на роботу:  березень – 5 днів і 7 днів (буквений код «Р») і 10 днів (буквений код «П»), квітень – 18 днів (буквений код «П»),  травень – 20 днів (буквений код «П»), червень – 20 днів (буквений код «П»),  липень – 11 днів (буквений код «П») (ас. 20-25). 
Явка працівника на робоче місце  у період з 20 березня по 17 липня 2017 року підтверджується Журналом «Простой контора ПЧ-15» (ас. 26-51).
17 липня 2017 року відповідач видав наказ № 1410-ОС  про звільнення з 17.07.2017 ОСОБА_1 (табельний № 0007) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з виплатою грошової компенсації за 11 невикористаних днів щорічної відпустки та вихідної допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку (ас. 11).
Встановлені обставини підтверджуються письмовими доказами і не спростовані сторонами, зокрема особою, яка подала апеляційну скаргу.
За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги про стягнення належних працівникові при звільненні сум,  компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач порушив законні права працівника на оплату праці, які підлягають захисту шляхом стягнення певних сум.
Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення сум, оскільки за змістом ст. ст. 84, 113 КЗпП України та  ст. 12 Закону України «Про оплату праці» норми і гарантії в оплаті праці, передбачені зазначеними нормативними актами, є мінімальними державними гарантіями, які застосовуються для захисту прав найманого працівника. 
Поняття «простій» законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суди повинні з`ясовувати, зокрема, факт перебування сторін у трудових відносинах, факт простою, правові наслідки і наявність чи відсутність вини працівника в цьому тощо.
Наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» від 16.03.2017 № 58-ДН «Про встановлення простою» встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, у тому числі ОСОБА_1 ,  з 0-00 годин 20 березня 2017 року. Оплату за час простою не з вини  працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи. 
Відповідачем не оспорюється видання цього наказу, а також факт перебування з позивачем у трудових відносинах та звільнення її саме 17 липня 2017 року.
З матеріалів справи вбачається, що оклад (тариф) ОСОБА_1 (табельний номер 0007) – 4 758 грн 00 коп., тобто дві третини тарифної ставки, що належали до виплати позивачу згідно із зазначеним наказом, - 3 172 грн 00 коп. 
Таким чином, стягнута судом першої інстанції заборгованість за час простою визначена з додержанням вимог ст. 113 КЗпП України та з урахуванням наказу, виданого відповідачем. 
Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008  № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу (типова форма № П-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, в т. ч. надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи. Заповнений Табель підписує відповідальна особа (бухгалтер, кадровик або табельник) чи керівник структурного підрозділу. Належно оформлений Табель і засвідчений підписами осіб, відповідальних за його заповнення, у встановлений строк передають до відділу кадрів. Після перевірки правильності заповнення (відповідність наказам, розпорядженням тощо) працівник із відділу кадрів також підписує Табель і передає його до бухгалтерії для нарахування заробітної плати.
Тобто табель — це первинний документ для обліку відпрацьованого часу, який є також підставою для нарахування заробітної плати працівникам. 
Судом установлено, що табелі обліку робочого часу за березень - липень 2017 року засвідчені підписами секретаря ОСОБА_2 , заступника начальника дистанції колії Приходько І. І., головного бухгалтера Федорової Т. М., помічника начальника з кадрових питань ОСОБА_3 . При цьому відповідач не довів належними, достатніми і допустимими доказами, що ці особи не є відповідальними за заповнення табелів обліку робочого часу.
Щодо доводу апеляційної скарги про неналежність поданих позивачем доказів, які не є первинними документами, та неможливість  стягнення заявлених сум через відсутність первинних документів, суд апеляційної інстанції зазначає, що  письмові докази, зокрема наказ «Про припинення трудового договору» № 1410-ос  від 17.07.2017, табелі обліку використання робочого часу, розрахункові листи (табуляграми), журнал обліку робочого часу, які були досліджені судом з додержанням норм процесуального права, не спростовані відповідачем.  В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку, які оформлені відповідно до діючого трудового законодавства; а відповідачем не надано  суду доказів, що на час складання цих документів відповідальні особи не мали повноважень. 
Таким чином, посилання відповідача, що відсутність первинної документації унеможливлює нарахування позивачу сум, щодо яких виник спір, не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що зазначені обставини були досліджені судом першої інстанції, який, відхиляючи заперечення відповідача, обґрунтовано виходив з того, що  обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на роботодавці, а не на працівникові. За цих обставин відсутність на підприємстві первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції приймає довід апеляційної скарги, що при визначенні загальної суми заборгованості суд не зважив на те, що за першу половину березня 2017 року позивачеві 10 липня 2017 року була виплачена сума 1 782 грн 09 коп.
На підтвердження обставини відповідач додав до апеляційної скарги лист від                        11 жовтня 2019 року № ДНЛугДонФілія-725/893, підписаний начальником фінансово-економічного відділу, та копію відомості на виплату грошей № 554 за березень 2017 року               (ас. 81, 84-86), які відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України були прийняті судом апеляційної інстанції і досліджені.
З огляду на наведене та з урахуванням письмових доказів про виплату 10 липня 2017 року позивачеві заборгованості по заробітній платі за першу половину березня 2017 року у сумі 1 782 грн 09 коп., суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині визначення загального розміру заборгованості, що стягується з відповідача на користь ОСОБА_1 , з 17 771 грн 06 коп. на 15 988 грн 97 коп. (17 771 грн 06 коп. - 1 782 грн 09 коп.).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України).
Отже, з відповідача у дохід держави стягуються судові витрати  пропорційно розміру задоволених позовних вимог (89,97 %), що становить 691 грн 34 коп. 
Судові витрати 115 грн 61 коп., понесені Акціонерним товариством «Українська залізниця» у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, пропорційно до задоволеної частини вимог (10,03 %) компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за вимогами про стягнення заробітної плати.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 26 вересня 2019 року змінити: в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з 17 771 грн 06 коп. на 15 988 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят вісім) грн 97 коп.; стягнення судових витрат з відповідача з 768 грн 40 коп. на 691 грн 34 коп. 
Судові витрати 115 грн 61 коп., понесені  Акціонерним товариством «Українська залізниця» (вул. Тверська, 5, м. Київ, 03680, код ЄДРПОУ 40075815) у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                          О. М. Біляєва 

                                                                           М. С. Будулуца

                                                                                                               В. В. Папоян

Дата складення судового рішення – 18 лютого 2020 року

Суддя-доповідач                                                                                  О. М. Біляєва