Ухвала
Іменем України
 
03 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 569/12549/19
провадження № 61-23290ск19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною скаргою, в якій просив  визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції (далі - ВДВС РМУЮ) від 08 вересня 2015 року про відкриття виконавчого провадження         № 48665172. 
 
Скарга мотивована тим, що державним виконавцем органу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції (далі - ОДВС СРУЮ) 30 червня 2015 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження            № 28454707 з виконання виконавчого листа № 2-2000/11 від 31 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 533 463 грн, що еквівалентно 67 018 доларів США. Цей виконавчий лист направлено за належністю до ВДВС РМУЮ на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». В свою чергу, відкриваючи виконавче провадження № 48665172, державний виконавець ВДВС РМУЮ не врахував положення статей 17, 19 Закону України «Про виконавче провадження»              від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції від 06 червня 2015 року, згідно з якими виконавче провадження за виниклої обставини відкривається виключно за відповідною заявою стягувача. При цьому, в матеріалах виконавчого провадження така заява відсутня, тому підстав для повторного відкриття виконавчого провадження не було. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити.
 
Рівненський міський суд Рівненської області ухвалою від 02 вересня 2019 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 03 грудня              2019 року, в задоволенні скарги відмовив.
 
23 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду             від 03 грудня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким скаргу його задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що розглядаючи скаргу судами попередніх інстанцій не враховано, що відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції від 06 червня 2015 року виконавче провадження закінчується, зокрема, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Підстави ж для відкриття виконавчого провадження визначені статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначеною нормою передбачено три випадки відкриття виконавчого провадження, та вказано, що у випадку відкриття провадження з інших підстав, має бути пряма вказівка закону про те, що у разі настання відповідної підстави, державний виконавець відкриває виконавче провадження. Тобто, Законом передбачено порядок пред`явлення виконавчого листа до виконання, зокрема за заявою стягувача і виключно ця заява є підставою для відкриття відповідного виконавчого провадження. Проте, в матеріалах виконавчого провадження                      № 48665172 відсутня заява стягувача про примусове виконання до ВДВС РМУЮ, а відтак відсутні й підстави для повторно відкриття виконавчого провадження.
 
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
 
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника), Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
 
Встановивши,  що державним виконавцем ОДВС СРУЮ було направлено виконавчий документ за належністю ВДВС РМУЮ, підстави стягувачу повторно пред`являти заяву про відкриття виконавчого провадження не було, тому державний виконавець належного органу державної виконавчої служби, отримавши постанову про закінчення виконавчого провадження був зобов`язаний відкрити виконавче провадження, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 02 вересня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                           А. Ю. Зайцев
            
                                                                                                                      Є. В. Коротенко
            
                                                                                                                      В. П. Курило