ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2020 р.	Справа № 539/4759/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.01.2020 року (головуючий суддя І інстанції: Алтухова О.С.) по справі № 539/4759/19
за позовом          ОСОБА_1  
до         Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції  
про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову серії ДП18 № 66380, винесену 27.11.2019 р. поліцейським роти № 2 батальйону УПП в Полтавській області сержантом поліції Передерієм О. А. про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн.
Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.01.2020 р. позов задоволено.
Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в не автоматичному режимі, серії ДП18 № 668380 від 27.11.2019 року, винесену інспектором роти №2 Управління патрульної поліції в Полтавській області   Передерієм О. А., закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 122 КУпАП.
Управління патрульної поліції  в Полтавській області Департаменту патрульної поліції  (далі – УПП в Полтавській області ДПП, апелянт) не погоджуючись з рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при не повному з`ясуванні обставин справи та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо невірної кваліфікації адміністративного правопорушення, зокрема не за ч. 2 ст. 122 КУпАП, а за ст. 125 КУпАП, та доведеність належними доказами вчинення позивачем правопорушення.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.Зазначає, що порушення правил дорожнього руху ним не вчинено, він рухався за межами населеного пункту із ввімкненим світлом фар, а тому постанова про притягнення його до відповідальності є незаконною.
20.02.2020 р. до суду надійшло клопотання позивача про винесення окремої ухвали, в якій просив звернутися до правоохоронних органів з вимогою вжити заходи для перевірки дій УПП в Полтавській області ДПП особі поліцейського роти № 2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП сержанта поліції Передерія О. А. по факту вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
Також позивачем подано клопотання про відшкодування витрат понесених його представником до прибуття до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судовим розглядом встановлено, що 27.11.2019 р. інспектором роти №2 Управління патрульної поліції в Полтавській області   Передерієм О. А. винесено постанову серії ДП18 № 668380, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП. 
Згідно постанови 27.11.2019 р. о 13 год 15 хв. на 208 км а/ш М-03 Київ-Харків-Довжанський водій, керуючи транспортним засобом CHERY AMULET д/н НОМЕР_1 , поза межами населеного пункту не ввімкнув ближнє світло фар, чим порушив п.9.8 ПДР та скоїв адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст. 122 КУпАП, за що до ОСОБА_1  застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн. (а.с.17)
Позивач, не погоджуючись з постановою по справі про адміністративне правопорушення, оскаржив її в судовому порядку.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 122 КУпАП, належною кваліфікацією даного порушення є ст. 125 КУпАП.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги,  колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - ПДР).
Пунктом 1.9 ПДР передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 1.3 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Згідно  пп. «г» п. 9.1 розділу 9 ПДР попереджувальними сигналами є, зокрема, увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби.
Колегія суддів зазначає, що цей підпункт не визначає  в якому саме місці (в межах або поза межами населеного пункту) увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби є попереджувальним сигналом.
Згідно п. 9.8  ПДР з 1 жовтня по 1 травня на всіх механічних транспортних засобах поза населеними пунктами повинні бути ввімкнені денні ходові вогні, а в разі їх відсутності в конструкції транспортного засобу — ближнє світло фар.
Розділом 19 ПДР передбачено умови користування зовнішніми світловими приладами.
Отже,  п. 9.8 ПДР фактично визначає порядок використання зовнішніх світлових приладів протягом певного періоду на рівні із вимогами розділу 19 Правил, незважаючи на положення п.9.1 ПДР, якими передбачено, що увімкнення ближнього світла фар у світлу пору доби є також попереджувальним сигналом.
Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.   
Аналізуючи цю норму права можна дійти висновку, до відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП може бути притягнута особа за вчинення одного з  двух видів порушень: порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами... та порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.
Разом з тим, зазначеним в ч.2 ст.122 КУпАП порушенням водіями транспортних засобів правил користування попереджувальними сигналами, вказаними в п. 9.1 ПДР, слід розуміти виключно передбачені пп. «а» п. 9.1 ПДР сигнали, що подаються покажчиками повороту або рукою.
Згідно пп. пп. «а», «б» п. 9.2 ПДР водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямку перед початком руху і зупинкою, перед поворотом, перестроюванням або розворотом.
Судова колегія зазначає, що використання ближнього світла фар при початку руху або зміні його напрямку ПДР не передбачено.
Таким чином, ближнє світло фар є зовнішнім освітлювальним приладом та у разі його не ввімкнення відповідно до вимог ПДР передбачена відповідальність за ч.2 ст.122 КУпАП.
Вищенаведене спростовує висновки суду першої інстанції про невірну кваліфікацію адміністративного правопорушення відповідачем в оскаржуваній постанові.
Крім того за ст. 125 КУпАП передбачено інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених ст.ст. 121-128, ч.ч. 1, 2 ст. 129, ст.ст. 139 і 140 цього Кодексу, - тягнуть за собою попередження.
З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо вірної кваліфікації адміністративного правопорушення за ч.2 ст.122 КУпАП у випадку порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами.
Проте вирішуючи питання щодо наявності складу правопорушення та вини позивача  за ч. 2 ст. 122 КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з п.1 ст. 247 КУпАП вбачається, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з п.2 ч.1 ст.40 Закону України « Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.
Відповідно до п.п.9 ч.1 ст.31 Закону України « Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису.
Згідно постанови від 27.11.2019р. вбачається, що фіксування порушення здійснювалося за допомогою відеозапису  з бодікамери  0169.
На підтвердження правомірності постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення відповідач надав суду відеозапис.
Колегія суддів зазначає, що з відеозапису вбачається, що під час руху транспортного засобу CHERY AMULET д/н НОМЕР_1 було ввімкнуте ближнє світло фар.
Зазначені обставини спростовують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення.
Інших достатніх, допустимих та беззаперечних доказів, що підтверджують факт порушення позивачем п. 9.8 ПДР  України та наявність в діях позивача ознак правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.122 КУпАП відповідачем не надано.
Таким чином, постанова по справі про адміністративне правопорушення серії ДП18 № 668380 від 27.11.2019 року підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про задоволення позовних вимог, проте з інших підстав та мотивів.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 317 КАС України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної частини.
Щодо судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
20.02.2019 р. представником позивача - Солоп Н. П., яка мешкає в м. Київ,  подано до суду заяву про стягнення з відповідача на її користь витрат, пов`язаних з проїздом до м. Харкова.
Відповідно до ст. 135 КАС України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.
Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до граничних розмірів компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 р. № 590,  витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.
На підтвердження понесених витрат на проїзд до суду, представником позивача надано копії квитків на залізничний потяг від 20.02.2020 р. (дата судового засідання суду апеляційної інстанції) за маршрутом Лубни-Харків, вартість якого складає 119, 64 грн. та за маршрутом Харків-Київ, вартість якого складає 140, 30 грн.
З огляду на викладене, витрати на проїзд до суду, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту підлягають відшкодуванню в сумі вартості наданих позивачем квитів, а саме: 259,94 грн. (119,64 + 140,30).
З приводу вимоги представника позивача про винесення апеляційним судом окремої ухвали згідно ст.249 КАС  України, суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню.
Фактично така вимога мотивована з незгодою постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, неналежне виконання посадовими особами обов`язків, або їх перевищення, що  на думку позивача, є підставою для звернення суду до правоохоронніх органів з вимогою перевірки дій Управлінням патрульної поліції в особі поліцейського по факту вчинення правопорушення передбаченого ч.1 ст.364 КК України. 
Відповідно до ч.ч.8,9 ст.249 КАС України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати.
Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
Аналіз положень наведеної ст.249 КАС України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
За наслідками апеляційного розгляду цієї справи апеляційний суд  не вбачає передбачених статтею 249 КАС України підстав для постановлення окремої ухвали.
Керуючись ст. ст. 272, 286, 310, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

         Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції  задовольнити частково.
Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.01.2020 року по справі № 539/4759/19  змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.01.2020 р. по справі №  539/4759/19 залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції на користь представника позивача Солоп Наталії Петрівни (код НОМЕР_2 ,   АДРЕСА_1 )  судові витрати в сумі 259 (двісті п`ятдесят дев`ять) грн. 94 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.
Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова