ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2378/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: П.Г. Паламар

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                        Мєзєнцева Є.І.
                                                  Чаку Є.В.          
При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго" звернулось до Черкаського окружного адміністративного суд з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області визнання протиправними та скасування рішення ГУ ДФС у Черкаській області №0055915013 від 05 квітня 2019 року та №0013335313 від 25 червня 2019 року.
Позивач мотивує свої вимоги протиправністю прийнятого рішення про застосування пені та штрафних санкцій, оскільки на даний час триває провадження про банкрутство підприємства позивача, щодо задоволення вимог кредиторів якого введено мораторій. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року даний адміністративний позов - задоволено повністю.
Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції під час прийняття рішення було допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, а Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції після 19 січня 2013 року в статті 19, не містить абсолютної заборони на застосування санкції та обмежує таку заборону вимогами, на які поширюється мораторій. Також відповідач вказує, що ч.12 статті 9 наведеного Закону передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Позивачем подано клопотання про зупинення провадження у справі до прийняття рішення Верховним Судом по справі № 826/3106/18, оскільки предмет спору у цих справах є подібним. Колегія суддів відхилила дане клопотання як необґрунтоване, оскільки наразі є рішення Верховного Суду з даного приводу.
23 грудня 2019 року позивачем було подано клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №826/3106/18.
Позивач зазначає, що ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 826/3106/18 за позовом Товариства до ДФС, предметом розгляду якої є подібні правовідносини з тими, що становлять предмет спору в даному провадженні, справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Проте, колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні даного клопотання, оскільки згідно п.5 ч.2 статті 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.
Тобто, за наявності на розгляді Великої Палати Верховного Суду справи про перегляд судового рішення у подібних правовідносинах суд може, проте не зобов`язаний зупиняти провадження. Однак, враховуючи, що наразі КАС ВС висловив свою позицію зі спірного питання, матеріалів справи цілком достатньо для вирішення спору по суті, суд не знайшов підстав для зупинення провадження у справі.
Оскільки сторони до суду не з`явилися, справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 статті 229 КАС України. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно даних ЄДРПОУ ПАТ "Черкасиобленерго" зареєстровано як юридична особа з 24 березня 1999 року. Ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 травня 2004 року у справі №01/1494 порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ «Черкасиобленерго» та введено мораторій на задоволення майнових вимог кредиторів за виключенням виплати заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю громадян, авторської винагороди. 
Суд першої інстанції встановив, що 05 квітня 2019 року Головним управлінням ДФС у Черкаській області винесено рішення №0055915013 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені до відокремлених підрозділів позивача за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на підставі ч. 10 та п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування», за яким до структурного підрозділу позивача «Черкасиенергоремонт» застосовано штраф у розмірі 84505,59 грн. за період з 21 серпня 2018 року до 05 грудня 2018 року та нараховано пеню у розмірі 6247,9 грн., всього у сумі 90753,49 грн.
25 червня 2019 року Головним управлінням ДФС у Черкаській області винесено рішення №0013335313 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені до відокремлених підрозділів позивача за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на підставі ч. 10 та п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування», за яким до структурного підрозділу позивача «Лисянський район електричних мереж» застосовано штраф у розмірі 19794,25 грн. за період з 21 березня 2019 року до 29 березня 2019 року та нараховано пеню у розмірі 16,25 грн., всього у сумі 19810,5грн.
Не погоджуючись з такими рішеннями відповідача, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про те, що у межах спірних відносин постанова господарського суду про визнання позивача банкрутом відсутня, справа про його банкрутство порушена до набрання чинності  Законом 2343-XII в новій редакції, а відтак застосуванню підлягає цей закон в редакції до 19 січня 2013 року, тобто прийняття рішення про визначення штрафних санкцій та пені є протиправним та підлягає скасуванню.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464).
Відповідно до статті 1 цього Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За ч.1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами 
Згідно п.1 ч.2 статті 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Абзац 1 ч.1 статті 9 Закону №2464-VI передбачає, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. 
Відповідно до ч.8 статті 9 Закону №2464-VI, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12 статті 9).
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Статтею 10 Закону №2464-VI встановлено, що на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.
Відповідно до п.2 статті 11 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, зокрема за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
Судом встановлено, що факт порушення, підстави та порядок застосування штрафу, його розрахунок позивачем не оспорюється, а порушення позивачем вимог ПК України не спростовано.
Разом з тим, протиправність спірних рішень податкового органу позивач доводить тією обставиною, що ПАТ "Черкасиобленерго" перебуває у процесі банкрутства.
Так, ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 травня 2004 року у справі №01/1494 порушено провадження у справі про банкрутство ВАТ "Черкасиобленерго" (згодом ПАТ "Черкасиобленерго"), одночасно із прийняттям якої введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, а відтак, за положеннями Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14 травня 1992 року № 2343-XII, які діяли на час введення мораторію, штраф та пеня за неналежне виконання податкових зобов`язань застосовуються.
Статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" від 14 травня 1992 року N 2343-XII (надалі - Закон N 2343-XII) передбачено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.
Статтею 1 вказаного Закону визначено, що конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство та вимоги яких не забезпечені заставою майна боржника. Поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до абз.4 ч.4 статті 12 цього Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів).
Згідно положеннями ч.1,2 статті 19 Закону №2343-ХІІ (в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22 грудня 2011 року №4212-VI, далі - Закону №4212-VI) мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.
Абзацами 3, 4 ч.3 цієї статті встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.
Окремо в ч.5 цієї статті застережено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється, зокрема, на вимоги поточних кредиторів.
Системний і порівняльний аналіз наведених норм свідчить, що правове регулювання застосування до боржника, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом, штрафних (фінансових) санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) під час мораторію на задоволення вимог кредиторів із набранням чинності Законом №4212-VI не змінилося, а встановлена цими правовими нормами заборона щодо застосування штрафних (фінансових) санкцій стосується грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), на які поширюється мораторій (термін виконання яких настав до дня введення мораторію, який співпадає з днем порушення судом справи про банкрутство боржника). Підтвердженням цього є законодавче визначення поняття мораторію, яке включає в себе: 1) зупинення виконання боржником, стосовно якого порушено справу про банкрутство зобов`язань, термін виконання яких настав до дня введення мораторію; 2) припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань. До таких заходів відносяться неустойка (штраф, пеня), інші штрафні (фінансові) санкції, стосовно нарахування (застосування) яких і встановлено заборону.
Таке тлумачення норм, якими встановлено правий режим мораторію на задоволення вимог кредиторів, відповідає суті мораторію: він вводиться господарським судом одночасно із порушенням справи про банкрутство, а відтак стосується тих вимог, які мали місце на дату прийняття відповідного рішення судом.
Оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли (термін виконання яких настав) після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення. Підставою для припинення нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших видів санкцій за всіма видами заборгованості боржника є прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, що визначено нормою абз.5 ч.1 статті 38 Закону №2343-ХІІ в редакції Закону №4212-VI (абз.4 ч.1 статті 23 Закону №2343-ХІІ, чинній до 19.01.2013).
Про послідовність та незмінність позиції законодавця в регулюванні питання відповідальності боржника, який перебуває в судовій процедурі банкрутства, свідчать і норми статей 41, 59 Кодексу України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року №2597-VIII, з набранням чинності якого з 21 жовтня 2019 року втратив чинність Закон №2343-ХІІ, які за змістом аналогічні нормам статей 19, 38 Закону №2343-ХІІ.
Враховуючи викладене, встановлена нормою абз.4 ч.4 статті 12 Закону №2343-ХІІ (в редакції, чинній до 19.01.2013) заборона щодо нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов`язання (зобов`язання, які виникли після цієї дати) боржника. Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов`язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов`язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Зазначене збігається з позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 2340/4157/18, а також в постанові від 18 червня 2019 року у справі № 812/1044/16.
З матеріалів справи вбачається, що до заборгованості, зазначеної в оскаржуваних рішеннях, не включалась заборгованість, що існувала станом на дату введення мораторію, у зв`язку з чим відсутня вимога, виконання якої має зупиниться мораторієм.
Враховуючи наведене, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.
Відповідно до вимог п.2 ч.1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області - задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні адміністративного позову - відмовити повністю. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 28 січня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк 
                     
                     Судді:                                                                       Є.І. Мєзєнцев 
                                                                                                    
                                                                                                    Є.В. Чаку