ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2020 року                                                                                                      
м. Київ 
справа 756/123489/17     
провадження № 51-9914км18
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду  у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
засудженого                                               ОСОБА_5 ,
захисника                                                    ОСОБА_6 , 
потерпілої                                                    ОСОБА_7 , 
прокурора                                                   ОСОБА_8 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на  вирок Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 4 липня 2018 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 15 і пунктами 1, 7 ч. 2  ст. 115  Кримінального кодексу України (далі – КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені фактичні обставини
            За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено до покарання: за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК – у виді довічного позбавлення волі, за ч. 2 ст. 15 і пунктами 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК – у виді позбавлення волі на строк 9 років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 38 428 грн і 2 000 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.  
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні. 
            Суд визнав ОСОБА_5 винуватим в умисному вбивстві та у закінченому замаху на умисне вбивство двох або більше осіб, вчинених з хуліганських мотивів  за обставин, детально викладених у вироку.
            Як установив суд, 23 червня 2017 року о 8:30 ОСОБА_5 зайшов до квартири АДРЕСА_2 . Поспілкувавшись із господаркою житла ОСОБА_7 , він умисно з метою вбивства раптово вдарив їй кулаком в обличчя, від чого потерпіла впала на підлогу, отримавши тілесне ушкодження середньої тяжкості у вигляді компресійного перелому 2-го поперекового хребця. Потім ОСОБА_5 дістав зі своєї сумки кухонний ніж, яким завдав ОСОБА_7 10 ударів у груди, живіт та шию, заподіявши цим різних тілесних ушкоджень (у тому числі тяжких) у вигляді колото-різаного проникаючого поранення грудей справа з явищами правобічного гемопневмотораксу; колото-різаного непроникаючого поранення м`яких тканин грудей справа, колото-різаних ран м`яких тканин шиї, правої молочної залози, правого плеча, правого ліктьового суглобу та правого передпліччя. Від отриманих травм  ОСОБА_7 втратила свідомість. Такі дії ОСОБА_5 намагалася припинити донька потерпілої – ОСОБА_9 , яка також перебувала у вказаній квартирі. Проте ОСОБА_5 завдав ножем 8 ударів по різних частинах тіла ОСОБА_9 , заподіявши, серед інших тілесних ушкоджень, проникаючих колото-різаних поранень грудей та живота з ушкодженням внутрішніх органів, що призвело до крововтрати та шоку, від  яких вона померла на місці події.
У цей час ОСОБА_7 опритомніла й, побачивши, що   ОСОБА_5   убив її доньку, вибігла до загального коридору та почала кликати на допомогу. З метою довести до кінця свій умисел на вбивство двох або більше осіб, ОСОБА_5 наздогнав ОСОБА_7 . Однак не зміг реалізувати до кінця злочинного наміру, оскільки був помічений сусідом потерпілої – ОСОБА_10 , який вжив заходів щодо припинення протиправних дій засудженого.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала
У касаційній скарзі та доповненнях до неї, як убачається з їх змісту, ОСОБА_5 ,  просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Суть доводів скаржника насамперед зводиться до того, що суди нижчих інстанцій повною мірою не врахували всіх пом`якшуючих обставин, і це потягло за собою призначення явно несправедливого через суворість заходу примусу. Скаржник також наголошує на тому, що на стадії досудового розслідування запобіжний захід йому було обрано з порушенням передбачених КПК строків. На переконання засудженого, оспорювані вирок та ухвала не відповідають приписам ст. 370 вказаного Кодексу.
На касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_7 подала заперечення, в  яких, наводячи аргументи, зазначає про необґрунтованість заявлених засудженим вимог.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу; потерпіла та прокурор вважали неспроможними доводи сторони захисту, а оспорювані судові рішення – законними.  
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі з доповненнями й у поданих на них запереченнях, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорювані рішення в межах касаційної скарги, в якій не міститься аргументів на спростування висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінально караних діянь проти життя та здоров`я особи, а також  не заперечується правильність  юридичної оцінки діянь за п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 і пунктами 1, 7 ч. 2  ст. 115 КК.
Посилання засудженого на порушення загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, не можна визнати прийнятними.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності, індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. 
Згідно зі ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом у разі, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними законодавчими приписами керувався суд першої інстанції при обранні ОСОБА_5 заходу примусу.
Призначене ОСОБА_5 за кожний злочин покарання у межах санкцій статей КК, за якими його засуджено, відповідає тяжкості цих злочинів та особі винного. 
 Вчинення засудженим у короткий проміжок часу двох особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, наслідки одного з яких є незворотними (смерть людини), а іншого – у вигляді заподіяння численних, у тому числі, й небезпечних для життя потерпілої тілесних ушкоджень, свідчить про підвищену, надзвичайну небезпечність ОСОБА_5 для суспільства. З огляду на встановлений обсяг та характер умисних винних дій (знаряддя злочину, кількість завданих двом потерпілим колото-різаних поранень, наполегливість засудженого у досягненні протиправного наміру і припинення одного з посягань лише завдяки  втручанню свідка), а також на особу винного, котрий є осудним, виявив явну зневагу до невід`ємного права людини на життя, суд першої інстанції визнав за неможливе досягти мети виправлення ОСОБА_5 та попередження нових злочинів при застосуванні до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Тому суд, належним чином умотивувавши своє рішення, призначив засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК і відповідно за правилами ч. 1 ст. 70 цього Кодексу.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає у передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого.
Отже, місцевий суд, визнавши ОСОБА_5 винним у вчиненні згаданих кримінальних правопорушень і вмотивовано призначивши йому найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією норми матеріального права, реалізував свої  повноваження відповідно до вимог закону.   
У поданій касаційній скарзі доводи про незгоду з призначеним покаранням фактично зводяться до тверджень про порушення принципу достатності. Однак при цьому засуджений не зазначив обґрунтування неспівмірності заходу примусу характеру діянь, які за класифікацією є найтяжчими. Не наведено таких переконливих обґрунтувань і в судовому засіданні при здійсненні касаційного провадження.     
У контексті викладеного колегія суддів не вбачає правових підстав вважати обраний ОСОБА_5 захід примусу явно несправедливим через суворість і таким, що суперечить його меті та загальним засадам.  
Крім того, викладені в касаційній скарзі ОСОБА_5 доводи з питань справедливості призначеного йому покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Цей суд їх розглянув і, давши вичерпні відповіді, аргументовано залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту.
 Зміст ухвали суду апеляційної інстанції не суперечить положенням ст. 419 вказаного Кодексу.
Зазначені в касаційній скарзі доводи щодо покарання аналогічні тим, що були предметом апеляційної перевірки, не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість судових рішень і  слугували підставами для їх скасування.
Що стосується посилань ОСОБА_5 на недодержання органами досудового розслідування процесуальних строків при обранні йому запобіжного заходу, то вказана обставина мала місце в минулому, не пов`язана безпосередньо зі змістом оспорюваних вироку та ухвали  або з процедурою проведення судового чи апеляційного розгляду. Фактичних даних, які би свідчили про порушення права засудженого на справедливий суд при здійсненні провадження по суті висунутого обвинувачення, в касаційній скарзі не відображено.
Тому новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції не може бути адекватним способом для усунення згаданого у скарзі окремого  порушення на стадії досудового розслідування. Отже, підстава для скасування судових рішень відсутня.
            Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних вироку та ухвали, як про це йдеться в касаційній скарзі, у кримінальному провадженні при його перегляді в порядку касаційної процедури  не встановлено.
Тому касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення.
            Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 4 липня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає. 
С у д д і:

 
  ОСОБА_2                                    ОСОБА_1                            ОСОБА_3