Номер провадження: 22-ц/813/3286/20 
Номер справи місцевого суду: 523/4937/17
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Черепова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним,
                                встановив:
       
04.04.2017 року Публічне акціонерне товариство, яке в теперішній час має назву Акціонерне товариство (далі – АТ) «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року у розмірі 28 604 доларів США 08 центів.
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 10.08.2006 року між ООФ АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а в подальшому АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014/0075/7462702, відповідно до якого, вона отримала споживчий кредит в сумі 30 354 доларів США (далі – Кредитний договір). Строк дії вказаного Кредитного договору встановлено до 10.08.2026 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати відсотків в розмірі 12 % на рік за користування ним. З часу отримання кредиту ОСОБА_1 належним чином не виконувала зобов`язання, внаслідок чого за Кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 28 604 доларів США 08 центів. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В свою чергу, 11.07.2018 року, тобто більше ніж через 15 місяців, ОСОБА_1 звернулася до суду до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» із зустрічним позовом по справі про визнання Кредитного договору № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року недійсним.
Обґрунтовувала свої вимоги тим, що 10 серпня 2006 року між АППБ «Аваль», назву якого змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/0075/74/62702, згідно умов якого Банк мав надати позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 30 354,00 доларів США на споживчі цілі, строком на 240 місяців, з 10 серпня 2006 року по 10 серпня 2026 року, зі сплатою 12,0 % річних.

Позивачка за зустрічним позовом зазначила, що вказаний Кредитний договір є недійсним, оскільки при укладенні спірного правочину банк використав нечесну підприємницьку практику, приховав від позивача повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та не попередив позичальника про валютні ризики, що позбавило останнього можливості здійснити свідомий вибір схеми кредитування.
Позивачка за зустрічним позовом також вказала, що вона уклала Кредитний договір на споживчі цілі, про що зазначено в п. 2.1 Кредитного договору, а тому ОСОБА_1 є споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» і, як наслідок, на правовідносини між нею та банком поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
З цих підстав, ОСОБА_1 вважала, що банк порушив ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення Кредитного договору), оскільки відповідачем не було надано позивачу як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, чим було порушено вимоги чинного законодавства.
ОСОБА_1 також вказувала про те, що умови Кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності внаслідок істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, погіршують становище споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним.
Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом складає 12,0 % річних. Однак, показник реальної відсоткової ставки за Кредитним договором значно більший. У випадку, якби позивач розумів реальну відсоткову ставку за користування коштами та орієнтовну сукупну вартість всього кредиту, він би відмовився від укладення Кредитного договору. Таким чином, банк використав нечесну підприємницьку діяльність та ввів позичальника в оману, внаслідок чого останній не міг здійснити свій свідомий вибір при укладенні Кредитного договору.
Також ОСОБА_1 посилалась на те, що умисел в діях Банку має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення кредитодавцем визначеної Законом України «Про захист прав споживачів» переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до укладення споживачем Кредитного договору за найбільш невигідною для нього схемою.
Враховуючи вищевикладене, позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 вважала, що Кредитний договір №014/0075/74/62702 від 10.08.2006 року підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 10.10.2018 року зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання Кредитного договору недійсним був прийнятий в одне провадження з первісним позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1  про дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором (а.с.86). 

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року позов АТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вище вказаного рішення та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовити у повному обсязі, її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Разом з тим, до суду апеляційної інстанції від адвоката Черепова Д.В., який діє в інтересах заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 , надійшло клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи на вирішення якої поставити наступне питання: 
- Чи документально підтверджено видачу грошових коштів ОСОБА_1 за Кредитним договором №014/0075/74/62702 від 10.08.2006 року? Якщо так, то в якій валюті і в якому розмірі?
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.01.2020 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено, як заявленого безпідставно.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.08.2006 року ОСОБА_1 звернулася до ООФ АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з письмовою заявою про видачу кредиту у розмірі 30 354 доларів США, строком на 240 місяців та сплатою відсотків в розмірі 12 % на рік за користування ним (т.1, а.с.17).
У зв`язку з цим, 10.08.2006 року між ООФ АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 014/0075/7462702, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 30 354 доларів США. Строк дії договору встановлено до 10.08.2026 року, з наданням графіку погашення боргу по кредиту та сплати відсотків в розмірі 12 % на рік за користування ним (т.1, а.с.9-16). Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі – у заставу передається однокімнатна будуєма квартира, загальною площею 40,35 кв.м. в АДРЕСА_1 .
При цьому, ОСОБА_1 власноруч написала заяву про видачу їй кредиту в сумі 30354 доларів США на 240 місяців під 12% річних, мета кредиту – покупка квартири, яку вона передає в заставу, а саме квартири АДРЕСА_2 (а.с.17).
Разом з тим, 10.08.2006 року між ООФ АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 , було укладено додаткову угоду №2 до Кредитного договору № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року, відповідно до умов якої позичальник ОСОБА_1 зобов`язується передати в заставу майно, що буде здане в експлуатацію, у вигляді квартири, розташованої за будівною адресою: АДРЕСА_1 , протягом 30 календарних днів з дня отримання свідоцтва про право власності (т.1, а.с.18).
10.08.2006 року між ООФ АППБ «Аваль» та ОСОБА_1 , було укладено договір застави цінних паперів - Сертифікат облігацій, виданий ТОВ «Альянс-Жилстрой», Випуск №1 (т.1, а.с.23-26).
Крім того, 13.08.2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , було укладено додаткову угоду №014/0075/7462702/81-1-0-00/8079 до Кредитного договору № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року (т.1, а.с.20-22), та в цей же день було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_3 (т.1, а.с.20-22, 27-34).
При цьому колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що вказаних кредитних коштів вона не отримувала, оскільки вони були перераховані на користь будівельної компанії в рахунок вартості квартири АДРЕСА_3 , яка була надана ОСОБА_1 у власність, не дивлячись на існування квитанції від 10.08.2016 року, згідно якої ОСОБА_1 отримала від ООФ АППБ «Аваль» кредитні кошти в сумі 30 354 доларів США (т.2, а.с.23). 
Проте, з часу отримання кредиту відповідач ОСОБА_1 , належним чином не виконувала зобов`язання за вищевказаним Кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у зв`язку з чим 31.05.2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направив ОСОБА_1 повідомлення про дострокове виконання зобов`язань за Кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року (т.1, а.с.36).
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції обгрунтовано керувався статтями 526, 626, 627, 629 ЦК України, згідно яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому суд виходив із того, що договором  є   домовленість   двох    або   більше   сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з     урахуванням   вимог   цього   Кодексу,   інших   актів   цивільного законодавства,   звичаїв   ділового   обороту,   вимог   розумності   та справедливості, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Також суд правильно виходив із того, що відповідно до ч. 2 ст.  1050 та ст. 1054 ЦК України якщо    договором     встановлений  обов`язок  позичальника   повернути позику частинами, то в  разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має   право   вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів,   належних йому відповідно до статті   1048   цього Кодексу. 
Разом з тим, суд першої інстанції помилково виходив із того, що суму заборгованості по сплаті процентів слідує відраховувати станом на 01.03.2017 року, яка на думку позивача та суду першої інстанції складає 28 604 доларів США 08 цента, що по курсу НБУ України становить 776 993 гривень 05 копійок, у тому числі: заборгованість за кредитом 24 345 доларів США 33 цента; заборгованість за відсотками – 4 258 доларів США 75 центів (т.1, а.с. 40-46).

Так, суд першої інстанції виходив із того, що заборгованість по тілу кредиту складає 24 345,33 долара США, з чим погоджується колегія суддів. 
Однак, що стосується розрахунку відсотків за користування кредитними коштами, то колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги про те, що відрахування відсотків слід здійснювати в період дії Кредитного договору, а після його закінчення, відсотки за цим Кредитним договором нарахуванню не підлягають. При цьому колегія суддів зазначає, що відсотки за користування кредитними коштами позивач має право нараховувати лише на підставі ст. 625 ЦК України, однак таких позовних вимог не було заявлено.
Таким чином, враховуючи, що позивач направив відповідачу письмову вимогу про погашення всієї суми кредитної заборгованості 31.05.2016 року, то в подальшому дія Кредитного договору припинилась. У зв`язку з цим, відповідач ОСОБА_1 зобов`язана погасити відсотки за користування кредитними коштами саме в період його дії, тобто в сумі, яка вказана в письмовій вимозі про погашення процентів, а саме в сумі 1 942,66 Доларів США.
Враховуючи, що позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів в доларах США та в еквіваленті до гривні України, колегія суддів вважає за необхідне здійснювати розрахунок заборгованості в еквіваленті гривні до долара США по офіційному курсу НБУ, який станом на час прийняття даної постанови – 23.01.2020 року складає 24,33 грн. за 1 долар США.
Щодо Економічного дослідження за Кредитним договором № 014/0075/7462702 від 10.08.2006 року, яке складено ОСОБА_2 01.10.2018 року, та згідно якого залишок заборгованості за Кредитним договором складає 2 739 доларів США (т.1, а.с.31-80), то колегія суддів критично ставиться до нього, так як він суперечить іншим доказам, які маються в матеріалах справи стосовно суми заборгованості відповідачки ОСОБА_1 перед позивачем. Так, дане Економічне дослідження здійснено за замовою ОСОБА_1 і носить інформаційно-аналітичне призначення. Крім того, матеріали справи не мають доказів того, що ОСОБА_2 повідомлений про кримінальну відповідальність за відмову в наданні висновку, або за надання завідомо неправдивого висновку по статтям 384, 385 КК України.
Що стосується  рішення суду про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , то колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, у відповідності до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Згідно ч.1 вказаної норми права обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом ч.2 вказаної статті сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено заборону нечесної підприємницької практики. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.
Разом з тим, суд правильно виходив із того, що позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 була вільною у своєму виборі та мала право або укладати або не укладати оспорюваний Кредитний договір на запропонованих її умовах. При укладенні Кредитного договору сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, зокрема, порядку надання кредитних коштів; розміру процентної ставки за користування кредитними коштами (12% річних); погоджено графік повернення кредиту та сплати відсотків, який є додатком до договору.
Тобто, підписавши договір, позивачка ОСОБА_1 цим самим підтвердила своє волевиявлення на укладення Кредитного договору та згоду з умовами договору. Заперечень щодо умов оспорюваного договору на момент його укладення позивач не заявляла. На виконання умов договору банк надав позивачу кредитні кошти, які були отримані позивачем шляхом зняття готівкових коштів з поточного рахунку в банку та використані на придбання квартири, яка на даний час належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Протягом тривалого часу позивачка здійснювала погашення кредиту, сплачувала відсотки за користування кредитними коштами, тобто частково виконувала умови укладеного Кредитного договору.
Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідачка за первісним позовом і позивачка за зустрічним - ОСОБА_1 частково сплачувала кредитні кошти, здійснивши останній платіж 07.10.2015 року (т.1, а.с.45), зустрічний позов нею поданий лише 11.07.2018 року, тобто після подання позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який був поданий до суду 04.04.2017 року.
Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 до 11.07.2018 року визнавала факт укладення нею Кредитного договору і свого обов`язку по погашенню кредитної заборгованості, включаючи сплату відсотків за користування ним, та пред`явила зустрічний позов про недійсність правочину по укладенню Кредитного договору лише після того, як ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пред`явив до неї позов про погашення кредитної заборгованості, а саме – через 15 місяців.
Разом з тим, у відповідності до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини. Проте ОСОБА_1 таким своїм правом не скористалася, що також свідчить про її згоду з усіма умовами договору.
З матеріалів справи вбачається, що належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що ОСОБА_1 під час укладення Кредитного договору з позивачем, була умисно введена ним в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, ОСОБА_1 не надано. 
В тексті Кредитного договору, як цього вимагає діюче законодавство, містяться всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, зазначена ціна та відсоткова ставка, а також загальна сукупна вартість кредиту. Умовами договору також визначено способи погашення кредиту згідно графіку погашення кредиту, які додані до Кредитного договору. 

Обставини справи свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами Кредитного договору, який вчинений у належній формі та спрямований на настання реальних наслідків, сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, при цьому, умови Кредитного договору щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування ним боржником частково були виконані. 
Тобто, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що оспорюваний Кредитний договір містить всі істотні умови, необхідні для даного виду договорів, в ньому зазначена ціна та відсоткова ставка, а також загальна сукупна вартість кредиту. Крім того, зі змісту укладених між сторонами додаткових угод до Кредитного договору вбачається, що позичальник ОСОБА_1 підтверджує, що перед укладенням цієї додаткової угоди він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Зазначені обставини підтверджуються підписом позичальника про його ознайомлення з Умовами кредитування, які є невідємною частиною цієї додаткової угоди та не мають зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, доступною, достовірною та своєчасною. 
Таким чином, з посиланням на Закони України «Про захист прав споживачів», та  «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» при укладенні спірного Кредитного договору, позивач за первісним позовом не порушив прав спозивача фінансових послуг ОСОБА_1 . 

Що стосується заяви відповідачки за первісним позовом ОСОБА_1 про застосування до первісних позовних вимог строку позовної давності, то суд обгрунтовано відмовив в застосуванні положень щодо строку позовної давності, оскільки, як було вказано вище, останній платіж Маслова здійснила 07.10.2015 року (т.1, а.с.45), а позов поданий до суду 04.04.2017 року, то відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності перервався, та після переривання перебіг позовної давності розпочався заново, а тому щодо вимог про стягнення тіла кредиту і відсотків за його користування, не вважається пропущеним.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти первісних позовних вимог, своїх зустрічних позовних вимог, та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що судове рішення в частині стягнення з відповідачки на користь позивача тіла кредиту, а також в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його в цій частині не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

Разом  тим, як було зазначено вище, суд першої інстанції не вірно розрахував відсотки за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити та прийняти постанову, якою позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль»задовольнити частково та зменшити суму відсотків за користування кредитними коштами із 4258,75 доларів США до 1942,66 доларів США. У зв`язку з цим, суму загальної кредитної заборгованості із 28604,08 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ України становить 776 993,05 грн., слід зменшити до 26 287,99 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 639 586,80 грн. 

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне розподілити між сторонами сплату судового збору, у зв`язку з чим суму судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» зменшити із 11654,90 грн. до 9593,80 грн. 
В іншій частині оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Також колегія суддів стягує з ОСОБА_1 на користь бюджету України судовий збір у розмірі 14 390,70 грн. за подання апеляційної скарги, як того вимагає ст. 141 ЦПК України, за реквізитами Одеського апеляційного суду, оскільки ухвалою апеляційного суду від 25.03.2019 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору до розгляду справи у суді апеляційної інстанції (т.3, а.с.13). 

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року змінити.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»задовольнити частково.
В мотивувальній частині рішення слова та цифри: «…у розмірі 28604 доларів США 08 цента, що по курсу НБУ України становить 776 993 грн. 05 коп.» замінити словами і цифрами: «…у розмірі 26 287,99 (двадцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят сім доларів США 99 центів), що в еквіваленті по курсу НБУ складає 639 586,80 грн. (шістсот тридцять дев`ять тисяч п`ятсот вісімдесят шість гривень 80 копійок)»;
слова і цифри: «4258 доларів США 75 центів» замінити словами і цифрами: «1942,66 (одна тисяча дев`ятсот сорок два долари США 66 центів».
В частині другій резолютивної частини рішення слова та цифри: «…у розмірі 28604 долара США 08 центів» замінити словами і цифрами: «… у розмірі 26 287,99 (двадцять шість тисяч двісті вісімдесят сім доларів США 99 центів».
В частині третій резолютивної частини рішення слова та цифри: «…судовий збір у розмірі 11654 гривень 90 коп.» замінити словами та цифрами: «…судовий збір у розмірі 9593,80 грн. (дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто три гривні 80 копійок)».
В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь бюджету України судовий збір у розмірі 14 390,70 грн. (чотирнадцять тисяч триста дев`яносто гривень 70 копійок), за наступними реквізитами Одеського апеляційного суду:

Отримувач коштів - УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101 
Код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 38016923
Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП) 
Код банку отримувача (МФО) - 899998 
Рахунок отримувача - UA538999980313141206080015007
Код класифікації доходів бюджету – 22030101
Призначення платежу - *;101; 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 31.01.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра