ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

05 лютого 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/1046/19	
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі Жигайлової О.Е.,
за участю представника апелянта – Рябітченко Т.В.,
представника позивачів – Ващука Я.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні о 10:07 год в м. Херсоні, повний текст рішення виготовлений та підписаний 23 серпня 2019 р., по справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до  Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання незаконною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИЛА:     
У травні 2019 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просили визнати незаконною відмову Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області в задоволенні заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення у власність (безоплатно) земельних ділянок площею 5,9184 га кожному, що входять до складу земельної ділянки площею 23,6736 га, розташованої в межах Голопристанської міської ради, яка знаходиться в користуванні ФГ “Капуста” (засновника ОСОБА_3 ), для ведення фермерського господарства, оформлену листом Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області № 3365/0-990/0/95-19 від 06.05.2019 року;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області затвердити проект землеустрою, щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 5,9184 га кадастровий номер - 6522310100:03:001:0201, у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 5,9184 га кадастровий номер - 6522310100:03:001:0200, у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 5,9184 га кадастровий номер - 6522310100:03:001:0199, у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 5,9184 та кадастровий номер - 6522310100:03:001:0202.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачі, у відповідності з вимогами земельного законодавства звернулись до відповідача для затвердження проекту землеустрою щодо відведення їм у власність земельних ділянок для ведення фермерського господарства площею 5,9184 га кожному, що входять до складу земельної ділянки площею 23,6736 га, яка знаходиться в користуванні ФГ “Капуста”, із земель державної власності, розташованої в межах Голопристанської міської ради. Відповідач відмовив у затвердженні проекту землеустрою, про що зазначив у листі від 06.05.2019 року № 3365/0- 990/0/95-19. Позивачі вважають відмову протиправною, так, як розроблений ними проект землеустрою був погоджений уповноваженим на те органом згідно зі ст. ст. 118, 186-1 Земельного кодексу України, що підтверджується наявним у матеріалах справи висновком експерта державної експертизи.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що позивачі звернулись із заявами до Головного управління  від 22 квітня 2019 року стосовно затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок у розмірі 5,9184 га на території Голопристанської міської ради Глолопристанського району Херсонської області для ведення фермерського господарства. Головним управлінням розглянуто вказані заяви позивачів та надано відповідь у встановлений законодавством термін, у зазначеній відповіді Головним управлінням роз`яснено з яких підстав не може задовольнити заяви позивачів. Головне управління наголошує, що вказана земельна ділянка відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, що відомості стосовно прав на нерухоме майно по фермерському господарству «Капуста» відсутні та вищевказана земельна ділянка не зареєстрована у користуванні фермерського господарства. Апелянт вказує, що відповідь, викладена у листі Головного управління від 06 травня 2019 року № 3365/0-990/0/95-19 повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Стосовно зобов`язання затвердити проект землеустрою позивачам щодо відведення у власність земельних ділянок, апелянт зазначає, що існує поняття судової дискреції і що суду не вправі втручатись в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі перебирати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки не наділені правом створювати норми права, а вповноважені лише перевіряти вже створені норми на їх відповідність вищим нормативно-правовим актам.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачі зазначають, що посилання апелянта стосовно того, що наданий йому для затвердження проект землеустрою не відповідає вимогам нормативних документів, а тому не підлягає затвердженню, є хибним та взагалі є дивним з огляду на те, що даний проект було погоджено у відповідності до вимог чинного законодавства та сам проект містить погоджений висновок експерта державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Луганській області від 04.03.2019 року № 965/82-19, відповідно до якого зазначений проект землеустрою відповідає вимогам земельного законодавства та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. Позивачі вказують, що підстави для відмови у задоволенні їх заяв є надуманими та не ґрунтуються на чинному законодавстві. Позивачі зазначають, що апелянт на стадії затвердження не мав права ставити під сумнів відповідність даного проекту землеустрою вимогам законодавства України, оскільки така відповідність вже була встановлена експертом державної експертизи, саме тому, на думку позивачів, дії апелянта є неправомірними. Позивачі вказують, що якщо проект землеустрою погоджений у відповідності зі статтею 186-1 Земельного кодексу України – апелянт зобов`язаний надати дозвіл, якщо не погоджений – апелянт відмовляє у наданні дозволу.  На думку позивачів, підстав для відмови у задоволенні їх клопотань, передбачені ч.9 ст.118 ЗК України, об`єктивно не існує, інакше б апелянт застосував саме цю підставу. Тому, на їх думку, єдиний можливий для апелянта варіант дій – затвердження проекту землеустрою у порядку ст. 118 ЗК України. На думку позивачів, апелянт був зобов`язаний затвердити наданий ними проект землеустрою і у нього не було жодного розсуду у даному питанні. Позивачі зазначають, що ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав, а тому, на думку позивачів, Херсонський окружний адміністративний суд при винесенні рішення по справі мав повне право застосувати спосіб захисту шляхом зобов`язання апелянта затвердити позивачам проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок їм у власність, і жодних дискреційних повноважень апелянта даним рішенням не було порушено. З огляду на зазначене, позивачі вважають прийняте Херсонським окружним адміністративним судом рішення правомірним та таким, що відповідає чинному законодавству України, у зв`язку з чим просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.   
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що Між відділом Держземагенства у Голопристанському районі Херсонської області та ОСОБА_3 укладено та зареєстровано у встановленому законодавством порядку 10 жовтня 2014 року договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 23,6736 га з кадастровим номером 6522310100:03:001:0167.
25 лютого 2016 року зареєстровано Фермерське господарство "Капуста", членами якого, згідно Статуту, є позивачі.
Відповідно рішення № 2 загальних зборів членів ФГ "Капуста" від 01.03.2016 року, вирішено розпаювати земельну ділянку, яка знаходиться в користуванні ФГ "Капуста", між членами фермерського господарства а саме, - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 шляхом отримання у приватну власність у розмірі земельної частки (паю). 
14.09.2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до ГУ Держгеокадастру у Херсонській області із заявами про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельних ділянок орієнтовною площею 5,9184 га кожна, що входять до складу земельної ділянки площею 23,6736 га, розташованої у межах Голопристанської міської ради та знаходиться в оренді ФГ "Капуста", для ведення фермерського господарства. В заяві вказано, що право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за вказаним цільовим призначенням не використано.
В листі від 13.10.2017 року № К-11425/0-3933/6-17 зазначено, що на даний час Головне управління має право передавати у власність громадянам в межах норм безоплатної приватизації не більше 25 відсотків від площі земельних ділянок, право оренди на які було продано на території Херсонської області у кварталі, що передував поточному кварталу. Земельна ділянка, на яку претендують позивачі, не увійшла до переліку земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації на території області. У зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно - правових актів, Головне управління відмовило у задоволенні клопотання позивачів.
Не погоджуючись з оскаржуваною відмовою відповідача, позивачі звернулися до суду. Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 12.12.2017 року у справі за №821/1735/17, визнано протиправною відмову відповідача у наданні дозволу позивачам на розробку проектів землеустрою, а також зобов`язано відповідача повторно розглянути заяви ОСОБА_1 , Бень, 1. Г. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельних ділянок орієнтовною площею 23,6736 га, розташованої в межах Голопристанської міської ради та знаходиться в оренді ФГ "Капуста", для ведення фермерського господарства.
На виконання вказаної постанови відповідач повторно розглянув заяви позивачів, за результатом розгляду яких надіслав лист від 10.05.2018 року № 31-21-0.302-2607/2-18. Відповідно до змісту листа, з посиланням на ст. ст. 1, 2, 21, 24, 25, 30, 32 Закону України "Про оренду землі", ст. 96 Закону  України, ст. 13 Закону України "Про фермерські господарства", відповідач зазначив, що оскільки вказана земельна ділянка передана в оренду за договором, зареєстрованим 10.10.2014 року  за №7331836, даний договір може бути змінений або розірваний виключно за рішенням суду у разі, якщо сторонами не досягнуто згоди про його розірвання. Припинення договірних відносин та передача у власність земельної ділянки зумовить значне зменшення доходів до місцевого бюджету. Відтак, позивачам вдруге було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивачі вдруге звернулись до суду з адміністративним позовом. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 06.08.2018 року у справі №821/980/18, визнано протиправною відмову відповідача у наданні дозволу позивачам на розробку проектів землеустрою, а також зобов`язано відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) для ведення фермерського господарства земельної ділянки із земель державної власності сільськогосподарського призначення площею 5,9184 га кожному, що входить  до складу земельної ділянки з  кадастровим номером 6522310100:03:001:0167, яка перебуває у користуванні Фермерського господарства "Капуста", та розташована на території Голопристанської міської ради.
На виконання наведеного рішення суду, відповідачем було видано наказ “Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою” від 12.10.2018 року № 3656-СГ.
Згідно заяви ФГ “Капуста” в особі голови Капуста О.Б. від 05.02.2019 року, останньою висловлено згоду щодо поділу земельної ділянки загальною площею 23,6736 га, яка розташована на території Голопристанської міської ради Херсонської області, з цільовим призначенням – для ведення фермерського господарства та перебуває в оренді ФГ “Капуста”, на чотири окремі частини - земельні ділянки площею 5,9184 га. Заява підписана головою ФГ “Капуста” - Капуста О.Б. Справжність підпису засвідчено приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л.А.
Висновком експерта державної експертизи відділу у Голопристанському районі ГУ Держгеокадастру у Херсонській області Салієнко О.І. “Про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки” від 04.03.2019 року № 965/82-19 погоджено проект землеустрою, розроблений на підставі наказу ГУ Держгеокадастру в Херсонській області від 12.10.2018 року № 3656-СГ.
Проект землеустрою також був погоджений висновками Обласної інспекції по охороні пам`яток історії та культури від 22.03.2019 року за №№ 65 П, 66 П, 67 П, 68 П, згідно яких під час візуального обстеження пам`яток історії та культури не виявлено.
В подальшому позивачі звернулися до ГУ Держгеокадастру у Херсонській області з заявами про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення у власність (безоплатно) земельних ділянок площею 5,9184 га кожному, що входять до складу земельної ділянки площею 23,6736 га, розташованої в межах Голопристанської міської ради, яка знаходиться в користуванні ФГ “Капуста”, для ведення фермерського господарства.
Листом від 06.05.2019 року № 3365/0- 990/0/95-19 ГУ Держгеокадастру у Херсонській області відмовило в погодженні проекту землеустрою, у зв`язку із відсутністю у проекті інформації щодо перебування земельної ділянки, за рахунок якої планується відведення у власність земельних ділянок, у користуванні ФГ “Капуста”, що послугувало підставою для звернення позивача до суду.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем відмовлено у затвердженні проекту землеустрою, з підстав, що не передбачені діючим земельним законодавством, суд дійшов висновку про протиправність дій ГУ Держгеокадастру у Херсонській області про відмову у затверджені проекту землеустрою щодо відведення позивачам земельних ділянок. Щодо вимоги позивачів про зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Херсонській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, то суд вважає, що ці вимоги є похідними від вимог про визнання протиправною відмови відповідача у затвердженні такого проекту землеустрою, тому дійшов висновку, що вони також підлягають задоволенню. Стосовно позиції суду направленої на зобов`язання відповідача вчинити певну дію, то вона в повній мірі узгоджується як Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді так і з численними рішеннями Європейського суду з прав людини, якими останній вимагає винесення таких рішень, які б остаточно ставили б крапку в захисті прав та інтересів заявників. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються  Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.
Згідно з ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства; ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.
Відповідно до ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Згідно із п. а) ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району.
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
  Відповідно до приписів ст. 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Громадяни - члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Згідно ст. 32 ЗК України Громадянам України - членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність надані їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради.
Дія частини першої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім`ї, відповідно до закону.
Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому  Земельним кодексом України.
Відповідно до приписів ст. 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 13 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю).
Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. Земельні ділянки, на яких розташовані житлові будинки, господарські будівлі та споруди фермерського господарства, передаються безоплатно у приватну власність у рахунок земельної частки (паю).
Дія частин першої та другої цієї статті не поширюється на громадян, які раніше набули права на земельну частку (пай).
Частиною 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до ч.7 ст. 118 ЗК України  Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
Згідно з ч.8, ч.9 ст. 118 Земельного кодексу України  проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому  статтею 186-1  цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного  висновку  такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відповідно до ч.1 ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Згідно з ч.4 ст. 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту, а щодо земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, розробник подає оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на погодження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, а до органів, зазначених у частині третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.
Частиною 5 ст. 186-1 Земельного кодексу України передбачено, що Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.
Відповідно до ч.6 ст. 186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.
Частиною восьмою  статті 186-1 ЗК України у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в  частинах першій - третій  цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).
Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.
Повторна відмова не позбавляє права розробника проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки усунути недоліки проекту та подати його на погодження.
Таким чином,  статтею 186-1 ЗК України  передбачено два альтернативні варіанти рішень у формі висновку, які можуть бути прийняті територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: про затвердження цього проекту або про відмову в його затвердженні.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи вбачається, що позивачі у встановленому порядку отримали дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 5,9184 га кожному члену ФГ "Капуста", що входять до складу земельної ділянки з кадастровим номером 6522310100:03:001:0167, яка перебуває у користуванні фермерського господарства "Капуста" (наказ відповідача від 12.10.2018 року № 3656-СГ); погодили проект землеустрою з експертом державної експертизи відділу у Голопристанському районі ГУ Держгеокадастру в Херсонській області (висновок від 04.03.2019 року № 965/82-19 “Про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки”), з Обласною інспекцією по охороні пам`яток історії та культури (висновки від 22.03.2019 року за №№ 65 П, 66 П, 67 П, 68 П “Про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність”).
Після отримання вказаних документів, позивачі звернулись до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою, однак листом від 06.05.2019 року № 3365/0- 990/0/95-19 їм відмовлено у затвердженні проекту землеустрою не дивлячись на те, що проект вже був погоджений експертом державної експертизи, при тому що зауваження та пропозиції до проекту були відсутні.  
Як вбачається з листа – відмові від 06.05.2019 року № 3365/0-990/0/95-19 Головним управлінням Держгеокадастру у Херсонській області зазначено, що оскільки в проекті землеустрою відсутня підтверджуюча інформація (документи), що земельна ділянка за рахунок якої планується відведення у власність земельних ділянок громадянам перебуває в користуванні фермерського господарства «Капуста», керуючись ст.. 32 Земельного кодексу України та ст.. 12,13 Закону України «Про фермерське господарство» в Головного управління відсутні правові підстави для задовлоелння клопотань (а.с. 1267127).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача у листі – відмові від 06.05.2019 року № 3365/0-990/0/95-19 на відсутність у проекті інформації щодо перебування земельної ділянки, за рахунок якої планується відведення у власність земельних ділянок, у користуванні ФГ “Капуста”, як на підставу для відмови у затвердженні проекту землеустрою, є помилковими та спростовуються положеннями ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 13 Закону України “Про фермерське господарство”, згідно яких, права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство (договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 23,6736 га з кадастровим номером 6522310100:03:001:0167 укладався між відділом Держземагенства у Голопристанському районі Херсонської області та ОСОБА_3 10 жовтня 2014 року, яка згідно п. 1.3 статуту ФГ “Капуста” є головою фермерського господарства); члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю); членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради (згідно п. 1.3 статуту ФГ “Капуста”, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є членами фермерського господарства).
Разом з тим, перебування земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 23,6736 га з кадастровим номером 6522310100:03:001:0167 у користуванні ФГ “Капуста” є обставиною, що була встановлена у рішеннях Херсонського окружного адміністративного суду по справам № 821/1735/17, №821/980/18, які набрали законної сили.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 78 КАС України). 
Колегія суддів звертає увагу на те, що таких підстав, за якими  позивачам відмовлено у затвердженні проекту землеустрою,  ЗК України  не передбачено
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ГУ Держгеокадастру у Херсонській  області протиправно відмовило позивачам у затвердженні проекту землеустрою.
З приводу доводів апелянта в касаційній скарзі про втручання судом першої інстанції в його дискреційні повноваження, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволення вимоги про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою в даному випадку не буде втручанням суду в дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, а буде обґрунтованим способом захисту порушених прав позивачів, оскільки апелянт протиправно надав формальну відмову з підстав, не передбачених діючим законодавством. Оскільки процес надання позивачу формальних відмов у затвердженні проекту землеустрою може тривати безкінечно, то в даному випадку єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області затвердити проект землеустрою. Така позиція повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, який у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Колегія суддів також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).
Суд вважає, що обрана судом першої інстанції форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття судом рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.
Також, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Натомість, у даній справі, апелянт помилково вважає свої повноваження дискреційними. Апелянт не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, затвердити проект землеустрою, або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.
Отже, повноваження апелянта у спірних правовідносинах не є дискреційними.
Вказана правова позиція щодо дискреційних повноважень суб`єктів владних повноважень узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 816/591/15-а.
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що оспорюване рішення Головного управління Держгеокадастру у Херсонсбькій області прийняте не у відповідності до закону та без дотриманням встановленої процедури.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про необхідність зобов`язати відповідача затвердити проект землеустрою, щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 5,9184 га з кадастровим номером - 6522310100:03:001:0201, у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 5,9184 га з кадастровим номером - 6522310100:03:001:0200, у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 5,9184 га за кадастровим номером - 6522310100:03:001:0199, у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 5,9184 га за кадастровим номером - 6522310100:03:001:0202.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 818/1817/17.
Крім того, колегія суддів зазначає, що ч.2  ст. 6 КАС України  передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів"  встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до  статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».
Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права особи, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до частини другої  статті 77 КАС України   в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Херсонського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 06.02.2020  року.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

          Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик